Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-14 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що 23.01.2006 року померла її мати [PERSON], після смерті якої залишилось спадкове майно у вигляді земельної ділянки площею 3,7401 га, цільове призначення-для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої в межах Терезинської селищної ради Білоцерківського району Київської області, спадкоємцем за заповітом є позивач, яка прийняла спадщину після смерті матері у визначеному законом порядку, однак нотаріусом їй відмовлено в оформленні спадкових прав, оскільки державна реєстрація права власності на земельну ділянку проведена після смерті спадкодавця. Позивач просить суд визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 3, 7401 га в порядку спадкування після [PERSON], яка померла 23.01.2006 року. В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги. Представник відповідача в судове засідання не зявився, про час розгляду справи повідомлений належним чином, до суду надіслано письмове клопотання щодо розгляду справи без участі представника Терезинської селищної ради Білоцерківського району Київської області та про визнання позову. Заслухавши пояснення представника позивача, оглянувши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Так, по справі встановлено, що 23.01.2006 року померла [PERSON] мати позивача, що стверджується копією свідоцтва про її смерть, копією свідоцтва про народження [PERSON] та копією свідоцтва про укладення шлюбу [PERSON] та [PERSON], після реєстрації шлюбу прізвище дружини [PERSON]. З матеріалів справи вбачається, що 21.08.2002 року [PERSON] залишила заповіт на земельну частку /пай/, яка належала їй на основі сертифікату РН № 374757, виданого 02.04.2002 року та зареєстрованого в Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку /пай/ за № 256 Терезинської селищної ради, своїй дочці [PERSON], що слідує з копії цього заповіту, посвідченого секретарем виконавчого комітету Терезинської селищної ради Білоцерківського району Київської області, зареєстрованого в реєстрі за № 56, який згідно Витягу зі Спадкового реєстру /заповіти/спадкові договори/ від 20.07.2006 року був чинним. А згідно довідки Терезинської селищної ради Білоцерківського району від 24.02.2016 року [PERSON] проживала в [INFO] до дня смерті, за цією адресою проживали і були зареєстровані до дня смерті спадкодавця [PERSON] дочка, [PERSON] зять, [PERSON] онука. Наведені обставини стверджуються копією спадкової справи № 325/2006, яку було надано на запит суду. Згідно ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. За ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно зі ст.1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. За ч.1 ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Отже, позивач [PERSON] прийняли спадщину після смерті матері у передбаченому законом порядку, оскільки проживала та була зареєстрована разом з матірю до дня її смерті, крім того, вона подала до нотаріальної контори 21.07.2006 року заяву про прийняття спадщини після смерті матері. Згідно постанови державного нотаріуса Білоцерківської районної державної нотаріальної контори [PERSON] від 09.03.2016 року за № 479/02-31 позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку площею 3,7401 га, яка розташована на території Терезинської селищної ради Білоцерківського району, після померлої матері, оскільки державна реєстрація права власності на неї проведена після смерті спадкодавця, що слідує з копії цієї постанови нотаріуса. В судовому засіданні також встановлено, що на імя [PERSON] було оформлено державний акт на право власності на земельну ділянку серії КВ № 009997, яким підтверджується право власності на земельну ділянку площею 3,7401 га, кадастровий номер 3220455500:04:001:0014, цільове призначення-для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована в межах Терезинської селищної ради Білоцерківського району Київської області, що стверджується копією цього державного акту, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі 16.02.2006 тобто, після смерті спадкодавця. При вирішенні спору суд виходить з наступного. Відповідно до ст.1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Як розяснено в п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року за № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування /зі збереженням її цільового призначення/ при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Відповідно до ст.125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Згідно зі ст.126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, встановлених ч.2 цієї статті. А за ч.2 ст.126 ЗК, право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення, посвідчується цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки; свідоцтвом про право на спадщину. Відповідно до п.23 наведеної вище в рішенні Постанови Пленуму Верховного Суду України, у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно ст.202 ЗК України державна реєстрація земельних ділянок здійснюється у складі державного реєстру земель, який складається з двох частин: книги записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі із зазначенням кадастрових номерів земельних ділянок; Поземельної книги, яка містить відомості про земельну ділянку. Законом України «Про державний земельний кадастр» від 07.07.2011 року /зі змінами/, який діє з 01.01.2013 року, передбачено, що державна реєстрація земельної ділянки здійснюється при її формуванні шляхом відкриття Поземельної книги на таку ділянку. Державна реєстрація земельних ділянок здійснюється за місцем їх розташування відповідним Державним кадастровим реєстратором центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. А згідно ч.3 цієї статті, державна реєстрація земельних ділянок здійснюється за заявою, зокрема, особи, якій за рішенням органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування надано дозвіл на розроблення документації із землеустрою, що є підставою для формування земельної ділянки при передачі її у власність чи користування із земель державної чи комунальної власності, або уповноваженої нею особи. В ч.7 ст.16 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державна реєстрація прав проводиться на підставі заяви власника, іншого правонабувача, сторони правочину, за яким виникло право, уповноваженої ними особи або державного кадастрового реєстратора у випадках, передбачених цим Законом. З 1 січня 2013 року документом, що посвідчує право власності на земельну ділянку, є свідоцтво на право власності на нерухоме майно, видане територіальним органом реєстраційної служби відповідно до приписів ст.18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Як вказано вище, за життя [PERSON] отримала сертифікат про право на земельну частку /пай/ РН № 374757, виданого 02.04.2002 року та зареєстрованого в Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку /пай/ за № 256 Терезинської селищної ради. Згідно ст.1 Закону України «Про порядок виділення в натурі /на місцевості/ земельних ділянок власникам земельних часток /паїв/» право на земельну частку (пай) мають: колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право наземельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку. Відповідно до ст.2 цього Закону Закону основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. В п.17 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України передбачено, що сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] земельну частку /пай/ було виділено в натурі /на місцевості/, про що свідчить оформлений на її імя державний акт на право власності на земельну ділянку. За ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. В інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» розяснено, зокрема, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися , якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Як вказано вище, позивачу нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на дану земельну ділянку. А тому проаналізувавши все вищенаведене, суд вважає за можливе визнати за позивачем право власності на земельну ділянку площею 3,7401 га, що розташована в межах Терезинської селищної ради Білоцерківського району Київської області, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, в порядку спадкування після смерті матері, оскільки позивач позбавлена можливості оформити свої спадкові права на цю земельну ділянку в нотаріальному порядку.

Outcome: approved