Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-15 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про зміну розміру аліментів. Позовні вимоги мотивовані тим, що від спільного проживання сторони мають неповнолітню доньку [PERSON], [INFO]. Їх сімя розпалася. Дочка проживає разом з позивачем та перебуває на її утриманні. Відповідно до виконавчого листа Замостянського районного суду м. Вінниці від 13.12.2010 року збільшено розмір аліментів, які стягуються з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання малолітньої дочки [PERSON], [INFO], з 300,00 грн. до ј частини всіх доходів, починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили до досягнення нею повноліття. Відбулись зміни\~у сімейному\~законодавстві,\~які набули\~чинності 08.07.2017\~року,якими\~визначено,\~що мінімальний\~розмір аліментів\~на одну\~дитину не\~може бути\~меншим,\~ніж 50%\~прожиткового мінімуму\~для дитини\~відповідного віку.\~Таким чином,\~розмір аліментів,\~які виплачує\~боржник,\~є меншим\~мінімуму передбаченого\~законодавством. В звязку\~з цим\~позивач вважає,\~що розмір аліментів має\~бути зміненим\~та необхідно визначити розмір аліментів на утримання неповнолітньої доньки у розмірі ј частини заробітку (доходу) [PERSON], але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, до її повноліття. Також позивач просила відкликати виконавчий лист від 07.09.2010 року. В судове\~засідання позивач\~не зявилася,\~проте подала\~до суду\~заяву в\~якій зазначила,\~що позовні\~вимоги підтримує\~та просила задовольнити їх в повному обсязі. Справу просила розглядати у її відсутність. Відповідач в судове засідання не зявився, його представник подала до суду заяву в якій зазначила, що позовні вимоги про зміну розміру аліментів визнає в повному обсязі, не заперечує щодо задоволення позову. Справу просила розглядати у її відсутність. Згідно із ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявляти клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов висновку про те, що у задоволенні позову слід відмовити з таких підстав. Згідно зі свідоцтвом про народження серії 1-АМ № 171591, батьками неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO] вказані: [PERSON] та [PERSON] (а.с. 3). Судом встановлено, що рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 07.09.2010 року, на підставі якого було видано виконавчий лист № 2-3398-2010 від 13.12.2010 року, було збільшено розмір аліментів, які стягуються з [PERSON], [INFO], який народився в м. Бар, Вінницької області, українця, громадянина України, працюючого слюсарем з РТУ 4 розгляду в Гайсинському управління філії «ВРТП» Укртрансгаз», проживаючого за адресою: [INFO], на користь [PERSON], на утримання малолітньої дочки [PERSON], [INFO], з 300,00 гривень до ј частини всіх доходів, починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили до досягнення нею повноліття (а.с. 8). Постановою старшого державного виконавця Барського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області від 14.12.2016 року, було прийнято до виконання виконавче провадження № 23685038 з примусового виконання виконавчого листа №2-3398, виданого 13.12.2010 року Замостянським районним судом м. Вінниці (а.с. 23). Згідно з розрахунком заборгованості зі сплати аліментів, станом на 01.01.2019 року заборгованість [PERSON] по виконавчому провадженню №23685038 з виконання виконавчого листа № 2-3398 складає 14 525,04 грн. (а.с. 21). З матеріалів справи вбачається, що донька сторін перебуває на утриманні позивача [PERSON], що підтверджується довідкою № 350/160/209 від 07.03.2019 року Кадрового центру Повітряних Сил Збройних Сил України (а.с. 20). З довідки\~№84\~від 07.02.2019\~року,\~виданої КЕВ\~м.\~Вінниці вбачається,\~що позивач\~по даній\~справі та\~її донька\~[PERSON] проживають за адресою: [INFO] (а.с. 7). Відповідно до частин першої, другої, статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно з пунктом 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення. За змістом статті 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (частина третя статті 181 СК України). Відповідно до статті 182 СК України при визначенні\~розміру аліментів\~суд враховує: стан\~здоров'я\~та матеріальне\~становище дитини; стан\~здоров'я\~та матеріальне\~становище платника\~аліментів; наявність\~у платника\~аліментів інших\~дітей,\~непрацездатних чоловіка,\~дружини,\~батьків,\~дочки,\~сина; наявність\~на праві\~власності,\~володіння та/або\~користування у\~платника аліментів\~майна та\~майнових прав,\~у тому\~числі рухомого\~та нерухомого\~майна,\~грошових коштів,\~виключних прав\~на результати\~інтелектуальної діяльності,\~корпоративних прав; доведені\~стягувачем аліментів\~витрати платника\~аліментів,\~у тому\~числі на\~придбання нерухомого\~або рухомого\~майна,\~сума яких\~перевищує десятикратний\~розмір прожиткового\~мінімуму для\~працездатної особи,\~якщо платником\~аліментів не\~доведено джерело\~походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з положеннями статті 183 СК України розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини. Слід відзначити, що позивач [PERSON] в позовній заяві не посилалась на зміни, які зумовлюють можливість збільшення розміру аліментів, тому суд дійшов висновку про необґрунтованість та незаконність позовних вимог. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» від 17 травня 2017 року № 037-VIII частину другу статті 182 СК України викладено в такій редакції: «Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку». Отже, вказаним законом збільшено мінімальний розмір аліментів, які підлягають стягненню з платника аліментів. Визначаючи розмір аліментів на дитину (дітей), суд не може визначити їх розмір на одну дитину менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (до внесення змін у статтю 182 СК України - 30%). Зміна закону, яким встановлюється мінімальний розмір аліментів, які підлягають стягненню з платника аліментів на одну дитину, не є підставою для зміни розміру аліментів відповідно до статті 192 СК України. Суд не визначає мінімальний розмір аліментів на одну дитину, оскільки такий встановлюється законом, а не судовим рішенням. При присудженні аліментів, суд враховує, що їх розмір на одну дитину не може бути меншим, ніж визначений законом, зокрема, частиною другою статті 182 СК України. Статтею 192 СК України передбачено,\~що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. У статті 192 СК України закріплено вичерпний перелік обставин, які можуть бути підставою для зміни розміру аліментів. Згідно з пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосуваннясудами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв'язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров'я когось із них. Зміна законодавцем мінімального розміру аліментів, які підлягають стягненню з платника аліментів на одну дитину, не є підставою для зміни розміру аліментів відповідно до статті 192 СК України. З огляду на викладене, слід зазначити, що суд не визначає мінімальний розмір аліментів на одну дитину, оскільки такий визначено законом. Визначаючи розмір аліментів, суд враховує, що їх розмір на одну дитину не може бути меншим, ніж визначено законом (частина друга статті 182 СК України). Верховний Суд України у пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15 травня 2006 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз'яснив, що зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення. Враховуючи вказане вище, суд вважає, що збільшення мінімального розміру аліментів на одну дитину, який визначено законом, не є підставою для пред'явлення позову про зміну розміру аліментів. Аналогічні правові позиції міститься і в постановах Верховного суду від 04 липня 2018 року № 536/1557/17 та від 12 вересня 2018 року № 459/2181/17. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року). Слід відзначити, що отримувати підвищений мінімальний розмір аліментів - це безумовне право, визначене законом, яке захищається в судовому порядку. Разом з тим, збільшення мінімального розміру аліментів не є підставою для ухвалення нового рішення про збільшення розміру аліментів, як і не може бути підставою для відмови в перерахунку розміру аліментів, які вже стягуються на підставі рішення суду. Щодо визнання позову представником відповідача, що підтверджується заявою преставника відповідача [PERSON], то суд не приймає його до уваги. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Таким чином,\~визнання представником\~відповідача даного\~позову суперечить закону. Отже, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, встановивши правовий характер спірних правовідносин, шляхом дослідження всебічно, повно, безпосередньо та обєктивно наявних у справі доказів, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний звязок у сукупності, зясувавши усі обставини по справі, які складають правову підставу позову, суд дійшов висновку про відмову в позові, виходячи з необґрунтованості та недоведеності позовних вимог. Оскільки позивач була звільнена від сплати судового збору, згідно зі ст. 141 ЦПК України, судовий збір слід компенсувати за\~рахунок держави. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed