Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-13 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] , представник [PERSON] , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням мотивуючи тим, що будинок [ADDRESS] належить їй, [PERSON] , що підтверджується Договором дарування жилого будинку від 04 вересня 2001 року, який посвідчений приватним нотаріусом Синельниківського міського нотаріального округу Дніпропетровської області. Дарувальником будинку виступала її мати, [PERSON] . 30 вересня 1995 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, місце державної реєстрації: відділ реєстрації актів громадського стану виконкому Синельниківської міської ради народних депутатів Дніпропетровської області, актовий запис № 240.Від шлюбу мають дітей : [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] .Сімейне життя з відповідачем поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. Мають протилежні погляди на шлюб, сім`ю та виховання дітей.17 січня 2020 року рішенням Синельниківського міськрайонного суду шлюб між позивачем та відповідачем розірвано.Відповідач систематично порушує правила спільного проживання, створює неможливі умови для мешкання інших з ним в одному будинку, а заходи попередження не надали очікуваного результату.Добровільно здійснити зняття з реєстрації місця проживання відповідач відмовляється (у володінні відповідача є особисте нерухоме майно, а саме 1/2 житлового будинку який розташований за адресою [ADDRESS] ). Просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням (житловим будинком), розташованим за адресою : [ADDRESS] , що є підставою для зняття з реєстраційного обліку за вказаною адресою. Представник відповідача [PERSON] до початку судового засідання надав відзив на позовну заяву, яку обґрунтовує тим, що Так, позивач [PERSON] вказує в позовній заяві: «Відповідач систематично порушує правила спільного проживання, створює неможливі умови для мешкання інших з ним в одному будинку, а заходи попередження не надали очікуваного результату». Але, згідно додатку до позовної заяви, [PERSON] долучає до заяви документи, що підтверджують право власності на будинок та рішення Синельниківського міськрайонного суду про розірвання шлюбу. Інших, жодних документів які б свідчили про те, що відповідач зареєстрований, але не проживає в будинку понад одного року, систематично руйнує чи псує жиле приміщення, систематичножитловому будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, надано не було.По-друге: відповідач [PERSON] с моменту набуття права власності його дружиною [PERSON] та до моменту складання позовної заяви - 10.04.2020 року постійно проживав за реєстраційною адресою, приймає участь у сплаті комунальних послуг та у витратах по утриманню будинку, спільно виховує своїх дітей, його особисті речі знаходяться у вказаному будинку. Виходячи з вказаних пояснень можна зробити висновок, що всі доводи позивача, які містяться в її позовній заяві, є надуманими, а сама позовна заява є необґрунтованою. Просить у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування майном, відмовити в повному обсязі. Позивач та представник позивача [PERSON] у відкритому судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Відповідач та представник відповідача [PERSON] у відкритому судовому засіданніпозовні вимоги не визнали, проти їх задоволення заперечували. Позивач також пояснив, що нестерпних умов для проживання позивача він не створює, вона сама залишила будинок і проживає разом з батьками. Він має батьківський будинок, де на даний час проживає його мати з сестрою. Свідок [PERSON] у відкритому судовому засіданні пояснила, що позивач [PERSON] є її донькою. Житловий будинок, де на даний час проживає відповідач, вони з чоловіком купували доньці, офіційно оформили договір дарування. Батьки відповідача грошових коштів на будинок не давали. Відповідач створює нестерпні умови для проживання дрньки, у зв`язку з чим остання проживає разом з батьками. Свідок [PERSON] у відкритому судовому засіданні надав показання, які аналогічні показанням свідка [PERSON] . Свідок [PERSON] у відкритому судовому засіданні пояснив, що він є працівником поліції і одного разу він виїжджав на виклик [PERSON] з приводу насильницьких дій зі сторони [PERSON] . Обставин справи не пам`ятає. Свідок [PERSON] у відкритому судовому засіданні надав показання, які аналогічні показанням свідка [PERSON] . Суд, заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до договору дарування жилого будинку від 04 вересня 2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Синельниківського міського нотаріального округу Дніпропетровської області, зареєстрованого в реєстрі за № 2654, житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , належить [PERSON] . Даний жилий будинок зареєстровано в Синельниківському бюро технічної інвентаризації на праві приватної власності за [PERSON] та записано в реєстрову книгу за № Д-18, стор.15 за реєстром № 736/4 від 08 жовтня 2001 року. Згідно рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 січня 2020 року розірвано шлюб між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , який зареєстровано 30 вересня 1995 року відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Синельниківської міської Ради народних депутатів Дніпропетровської області, актовий запис № 240. Після розірвання шлюбу прізвище позивачу залишено « [PERSON] ». Відповідно до домової книги [PERSON] , 1974 р.н. зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 26 березня 2004 року. Згідно копії свідоцтв про народження сторони по справі мають двох малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , і [PERSON] , [INFO] , які проживають разом з матір`ю. Судом встановлено, що на даний час позивач проживає разом з дітьми в будинку своїх батьків, а відповідач в належному позивачу житловому будинку. Шлюб між сторонами розірвано, сімейне життя припинено. Нормами статті З СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в ооенду. обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. За положеннями статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. При цьому припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Водночас слід звернути увагу на те, що ЖК УРСР був прийнятий 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. В свою чергу Цивільний кодекс є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України. Законодавець при прийнятті ЦК України не визначив особливостей застосування норм ЦК України до житлових правовідносин в цілому, разом з тим, відносини, які регулюються ЖК УРСР, у своїй більшості є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами ЦК України. Частиною першою статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Згідно ч. 1 ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). За положеннями ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений з інших підстав, передбачених законом. Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України. Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. У даній справі припинення права користування відповідача спірним житлом відповідає пропорційності в розумінні положень ст.8 Конвенції, з огляду на те, що між сторонами спору склалися вкрай неприязні стосунки, відповідач має постійне зареєстроване місце проживання, спірний житловий будинок має три житлові кімнати, позивач проживає разом з двома малолітніми дітьми різної статі, при цьому вона з дітьми змушена проживати у батьків, оскільки окрім спірного житлового будинку іншого житла не має, однак змушена забезпечити належні житлові умови не лише для себе, але і для малолітніх дітей, які проживають разом з нею. Разом із тим, встановивши, що права позивача порушені у контексті статті 8 Конвенції, необхідно зазначити, що порушено і її права, як власниці житлового приміщення, гарантовані також статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Необхідно дотримуватися балансу захисту права власності позивача, з якою після розірвання шлюбу залишилися проживати діти, тому відповідач, як колишній член її сім`ї, втратив право на користування будинком, оскільки він вже не є членом її сім`ї. Таким чином, у вказаній справі інтереси позивача, як власника житла та користувача цим житлом, перевищують інтереси колишнього члена сім`ї, у якого припинилися правові підстави користування чужим майном, та який, за доводами позивача, забезпечено іншим житловим приміщенням, що ним не спростовано. Отже, припинення права користування житловим приміщенням колишнього члена сім`ї власника житлового будинку може бути підтверджено у судовому порядку, якщо це право пов`язане із захистом права власності відповідно до статті 391 ЦК України, за змістом якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Саме до такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у справі №447/455/17 від 13 жовтня 2020 року. Таким чином, суд вважає, що зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для задоволення позову про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню. В той же час, позовні вимоги щодо зняття відповідача з реєстраційного обліку не підлягають задоволенню, оскільки саме по собі визнання його таким, що втратив право користування будинком є підставою для подальшого зняття відповідача з реєстраційного обліку. Крім того, згідно ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: partial