Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-11 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати право наймача [PERSON] , [INFO] на приватизацію квартири [ADDRESS] за відсутності ордера на дане житлове приміщення. При цьому посилається на те, що вона відповідно до рішення міськвиконкому від 14.08.2008 року є наймачем вищевказаної квартири. Батько позивача отримав вказану квартиру у 1962 році, а інформація про виділення йому квартири в державному архіві відсутня, ордер відсутній. 14.08.2008 року міськвиконком своїм рішенням №554 вніс зміни до договору найму квартири з позивачем у зв`язку зі смертю наймача - батька [PERSON] і позивач до цього часу є наймачем вказаного житлового приміщення. Після внесення змін до договору найму ордер позивачу не видавався, вона проживає у вказаній квартирі з народження та зареєстрована в ній одна. Однак відповідачем відмовлено позивачу у передачі вказаної квартири у приватну власність в порядку приватизації. Ухвалою судді Корольовського районного суду м. Житомира Анциборенко Н.М. від 03.02.2020 року справу передано на розгляд до Богунського районного суду м. Житомира за підсудністю. Постановою Житомирського апеляційного суду від 18.03.2020 року вищезазначену ухвалу суду залишено без змін. Ухвалою судді Богунського районного суду м. Житомира Полонця С.М. від 09.04.2020 року у справі відкрито загальне позовне провадження. 21.04.2020 року до суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона просить відмовити в задоволенні позову. В судове засідання учасники справи не з`явилися, про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином, представник позивача надав заяву про розгляд справи без його участі, а представник відповідача у відзиві на позовну заяву просила розглядати справу без її участі. Дослідивши матеріали справи, з урахуванням меж заявлених позовних вимог, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що рішенням Виконавчого комітету Житомирської міської ради від 14.08.2008 року №554 внесено зміни в договір найму житлового приміщення та відкрито особовий рахунок [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , яка складається з однієї кімнати жилою площею 15,7 кв.м. і кухні, сім`я 4 чоловіки, у зв`язку зі смерті наймача - батька [PERSON] . Особовий рахунок на [PERSON] закрито. Позивач [PERSON] , [INFO] , є наймачем квартири [ADDRESS] , з 15.01.1992 року і до теперішнього часу одна зареєстрована у вказаній квартирі та проживає у ній. Це підтверджується записами у поквартирній картці, особовому рахунку ПП «КВЖРЕП-8», довідкою з місця проживання від 22.01.2020 року та не заперечується відповідачем. Згідно відповіді Державного архіву Житомирської області від 13.11.2019 року на адресу позивача, в протоколах засідань виконавчого комітету Житомирської міської Ради депутатів трудящих за 1962-1963 роки відомостей про виділення квартири [PERSON] не виявлено. Ордер на вищезазначену квартиру в ПП «КВЖРЕП №8» та Управлінні ведення реєстру територіальної громади Житомирської міської ради відсутній. [PERSON] листом від 02.09.2019 року звернулась до Управління житлового господарства Житомирської міської ради із заявою про передачу їй квартири [ADDRESS] у приватну власність в порядку приватизації. Листом від 04.09.2019 року №1-1445 відповідач відмовив позивачу [PERSON] у прийнятті до розгляду її заяви у зв`язку з відсутністю у позивача копії ордера на дане житлове приміщення, оскільки його обов`язковість передбачена п. 18 «Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян», затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 року № 396. Через відмову відповідача передати у приватну власність позивачу її квартиру, остання вважає, що відбулося порушення її конституційних та житлових прав на отримання житла з державного житлового фонду у приватну власність шляхом його приватизації. Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 13 ЦПК України закріплено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Відповідно до ст. 9 ЖК України громадяни мають право на приватизацію квартир державного житлового фонду, які перебувають у власності територіальних громад. Відповідно до ст.345 ЦК України фізична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир на користь громадян України. Відповідно до ст. 3 вказаного Закону приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі громадянам квартир. Частиною 1 ст. 8 вказаного Закону закріплено, що приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними, зокрема, органами місцевого самоврядування. Відповідно до ч. 10 ст. 8 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» органи приватизації не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків) у приватизації займаного ними житла. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач, як наймач, має право на отримання у приватну власність займаної нею квартири [ADDRESS] шляхом її приватизації, а відмова відповідача у реалізації нею такого права є такою, що суперечить Конституції України, Житловому і Цивільному кодексу України та нормам Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Відповідач є органом, уповноваженим на передачу квартир громадянам у приватну власність в порядку приватизації . Управління житлового господарства Житомирської міської ради при здійсненні процедури приватизації керується, зокрема, «Положенням про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян», затвердженим наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 р. № 396. Вказаним Положенням передбачено, що до переліку документів, зазначених у його пункті 18, громадянами має бути поданий ордер на житлове приміщення, яке вони виявили намір приватизувати. Проте, у разі відсутності ордера у особи, даний нормативно-правовий акт не містить вказівок, яким чином має діяти орган, уповноважений на передачу квартир у власність громадян шляхом приватизації, що стало підставою для відмови відповідачем у передачі позивачу її квартири у приватну власність. Суд зауважує, що Конституція України за юридичною силою є найвищим нормативно-правовим актом, норми якої є нормами прямої дії. Чинний Житловий кодекс та Цивільний кодекс України, якими гарантовано право громадянам на приватизацію їхніх квартир, є другими за юридичною силою нормативно-правовими актами після Конституції. Закон України ''Про приватизацію державного житлового фонду'' є третім за юридичною силою в ієрархії нормативно-правових актів, яким також гарантовано позивачу право на отримання у власність шляхом приватизації належної їй квартири. Натомість, «Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян», затверджене наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 року № 396, є найнижчим за юридичною силою актом у ієрархії правових актів даного інституту правовідносин. Відповідно до ч. 7 ст. 10 ЦПК України у разі невідповідності правового акта правовому акту вищої юридичної сили суд застосовує норми правового акта вищої юридичної сили. Суд критично оцінює посилання відповідача на п. 18 вищевказаного Положення в частині вимоги про надання позивачем втраченого не з її вини ордера та вважає цю позицію такою, що порушує житлові права позивача і не відповідає вимогам правових актів, що мають вищу юридичну силу, а надто Конституції України. З урахуванням встановлених обставин та правовідносин, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню у повному обсязі. Оскільки позивачем у позовній заяві заявлено клопотання про віднесення сплаченого судового збору на її рахунок, суд також задовольняє це клопотання та не стягує понесені позивачем витрати зі сплати судового збору з відповідача.

Outcome: approved