Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-05 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом в якому просить розірвати шлюб, укладений між нею та відповідачем 01.05.2008 року та надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до країн ближнього і дальнього зарубіжжя неповнолітнім [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], без згоди та супроводу батька [PERSON] до досягнення дітьми 16 років. В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що 01.05.2008 року зареєстровано шлюб між сторонами. За час перебування у шлюбі у них народилося троє дітей. Спільне життя з відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння між ними, розходження поглядів на сімейні відносини та сімейні обов'язки з ведення спільного господарства і виховання дітей. Неодноразові прохання не вживати алкоголь не дали жодного результату, відповідач влаштовує постійні скандали, в тому числі в присутності інших людей, що негативно впливає на дітей. З 2014 року вони остаточно припинили шлюбні стосунки, не ведуть спільне господарство, проживають окремо, внаслідок чого подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливе. Крім того діти проживають з нею, відповідач самоусунувся від виховання дітей, участі у житті дітей свідомо не приймає. Відповідач принципово відмовляється надавати дозвіл на виїзд дітей за кордон. Вона неодноразово намагалася виробити проїзний документ дитини, однак відповідач не давав такої згоди, зазначаючи, що за кордон діти зможуть виїхати після повноліття, а оздоровитися можна і в Україні, а тому вона вимушена звернутися до суду про надання дозволу на виїзд дітей за кордон. У судовому засіданні позивач позов підтримала та просила такий задоволити з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач та його представник проти задоволення позову в частині надання дозволу на виїзд дітей за кордон без згоди батька до досягнення ними повноліття заперечили та просили в цій частині позовних вимог відмовити, оскільки позивач відмовляється повідомити країну, до якої вона хоче вивезти їх спільних дітей, відмовляється вказати підстави для їх вивезення за кордон (придбання в туристичній фірмі туру на відпочинок, запрошення на виїзд до дитячого гуртка, у дитячі табори), термін 10 років безпідставно зазначає як «тимчасовий», відмовляється повідомити, де будуть проживати діти, на які кошти вона має намір їх утримувати, а тому він не може надати на це свою згоду. Позовні вимоги про розірвання шлюбу відповідач визнає та просить такий розірвати. Заслухавши пояснення позивача, відповідача та його представника, розглянувши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі з 01.05.2008 року, зареєстрованим виконавчим комітетом Солонківської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, актовий запис №7, що підтверджено Свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] повторно виданим 10.01.2017 року. Від шлюбу у сторін є син [PERSON], [INFO], син [PERSON], [INFO], донька [PERSON], [INFO]. Як зазначили сторони у судовому засіданні, вони проживають окремо з 2014 року. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу є однією з основних його засад. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім'ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. У відповідності із ч.1 ст.110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред'явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. Позивач скористалася даним правом та звернувся до суду з цим позовом і наполягає на розірванні шлюбу. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має наміру зберегти шлюб з відповідачем. У відповідності із положеннями ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Приймаючи до уваги пояснення позивача, відсутність його згоди на примирення, визнання відповідачем позовних вимог, суд вважає, що причини, які спонукають наполягати на розірванні шлюбу, є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, що має істотне значення, внаслідок чого позов в частині розірвання шлюбу підлягає задоволенню. Щодо заявлених позовних вимог про надання дозволу на виїзд дітей за кордон без згоди батька, то суд вважає, що в задоволенні таких слід відмовити, виходячи з наступного. Законодавчо виїзд неповнолітньої дитини за кордон України передбачений, зокрема, Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. N 57 зі змінами, якими визначено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18 річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; у числі іншого можливий також за рішенням суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-ти річного віку без згоди та супроводу другого з батьків. Як пояснила позивач, відповідач дозвіл на виїзд дітей за кордон не надає, вона неодноразово намагалася виготовити проїзні документи дітей, однак без згоди батька це зробити не можливо. На пропозицію оздоровити дітей за кордоном відповідач теж відмовлявся надати згоду на виїзд їхніх дітей за кордон. Відповідач та його представник у судовому засіданні пояснили, що відповідач не заперечує проти виїзду дітей за кордон, проте йому невідомо де саме будуть знаходитися діти, у якому оточенні, умови їх проживання, за чий рахунок організовується поїздка, незрозумілі терміни виїзду, жодної інформації про подорожі позивач йому не надавала. Він має побоювання, що позивач має намір вивезти дітей з метою еміграції та недопущення подальшого його спілкування з дітьми. Відповідно ст. 155 СК України, здійснення батьківських прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно ст. 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За вищевикладених обставин, враховуючи пояснення сторін та надані суду докази, суд вважає, що виїзд дітей за кордон лише за розсудом матері без дозволу батька порушуватиме права відповідача та суперечитиме інтересам дітей, тому вимоги про це задоволенню не підлягають. Також слід зазначити, що батько дітей не заперечує проти надання дозволу на їх виїзд за кордон, при цьому позивач не надає батьку дітей інформації стосовно конкретного місця поїздки, умов їх проживання та часу такого перебування за межами України. Позивачем не зазначено, в яку конкретно країну світу необхідно виїзд дітей. Відповідно до ч. 1 ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Згідно зі ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Статтею 157 СК України визначено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Як зазначили сторони, позивач не надає відповідачу інформації щодо країни прямування та відповідного часового проміжку перебування дітей у цій державі, а також не зазначає щодо джерел фінансування їх перебування за кордоном. Отже позов в частині надання дозволу на виїзд дітей за кордон без згоди батька не знайшов свого підтвердження в судовому засіданні, тому у його задоволенні слід відмовити.

Outcome: partial