Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-07 00:00:00

Позивач звернулася до суду з даним позовом, який мотивує тим, що вона є власником квартири [ADDRESS], що підтверджується відомостями з Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна. Звернувшись до приватного нотаріуса з метою відчуження вказаної квартири, їй було відмовлено та повідомлено про те, що на її квартиру накладено арешт постановою державного виконавця від 15.02.2008, у звязку з виконанням судового наказу № 2-н-409 від 05.02.2008, виданого Дрогобицьким міськрайонним судом Львівської області про стягнення заборгованості за послуги мобільного звязку у розмірі 985 грн 32 коп. Вказує, що листом від 30.05.2014 ЗАТ „Український мобільний звязок повідомлено позивача про відсутність претензій, у звязку із заборгованістю та виконанням судового наказу зазначеного вище. Зазначає, що арешт майна порушує її права та законні інтереси як власника майна, оскільки обмежує її правомочності щодо користування та розпоряджання майном. З наведених підстав просить скасувати арешт нерухомого майна та заборону відчуження, накладені на квартиру [ADDRESS] шляхом скасування постанови державного виконавця відділу державної виконавчої служби Дрогобицького міськрайонного управління юстиції у Львівській області від 15.02.2008 ВП № 6288990. Сторони, будучи належним чином повідомлені про слухання справи в судове засідання не зявилися, не повідомивши причин неявки. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що державним виконавцем ВДВС Дрогобицького МРУЮ [PERSON] 15.02.2008 було відкрито виконавче провадження з примусового виконання судового наказу № 2-н-409, виданого Дрогобицьким міськрайонним судом Львівської області про стягнення з [PERSON] на користь ЗАТ „Український мобільний звязок заборгованість в сумі 944 грн 82 коп. Пунктом 5 постанови про відкриття виконавчого провадження від 15.02.2008 ВП № 6288990 було заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить боржнику лише в межах суми боргу. Відповідно до відомостей з Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна на підставі постанови ВДВС Дрогобицького МРУЮ від 18.08.2008 АА 679062 було накладено арешт на квартиру, яка належить [PERSON], [ADDRESS] (Інформація з Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна № 42090141 від 11.08.2015). Листом від 30.05.2014 ПрАТ „МТС Україна (яке є правонаступником ЗАТ „Український мобільний звязок) позивача було повідомлено про відсутність претензій повязаних із заборгованістю та виконанням судового наказу зазначеного вище. Позивач звернулася з даним позовом до суду, оскільки вважає, що у звязку з відсутністю претензій стягувача арешт квартири [ADDRESS] та оголошення заборони на її відчуження підлягає скасуванню. Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У ч. 2 ст. 16 ЦК України визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту субєктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до положень ст.ст. 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не повязаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не повязаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Покладення обовязку припинити дію, яка порушує право, як спосіб захисту цивільного права чи інтересу можливе щодо триваючого правопорушення, вчиненого іншою особою, яким створюються перешкоди в здійсненні субєктивного права. В пункті 3 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ „Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав від 07.02.2014 № 5 розяснено, що право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві (ч. 1 ст. 20 ЦК України, ст.ст. 3 і 4 ЦПК України). При цьому неправильно обраний спосіб захисту права власності чи іншого речового права не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, повернення позовної заяви чи залишення її без руху, а в певних випадках за таких обставин може бути відмовлено в позові. Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначає Закон України „Про виконавче провадження. Згідно ст. 1 Закону України „Про виконавче провадження від 21.04.1999 № 606-XIV виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі рішення). В п. 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону України „Про виконавче провадження від 02.06.2016 № 1404-VIII визначено, що виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону. У ч. 1 ст. 50 Закону України „Про виконавче провадження передбачено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат, повязаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у звязку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. Згідно з ч. 1 ст. 82 Закону України „Про виконавче провадження рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або до керівника відповідного органу державної виконавчої служби вищого рівня чи до суду. Відповідно до ст. 383 ЦПК України, ч. 1 ст. 12, ч. 4 ст. 82 Закону України „Про виконавче провадження право на оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до ЦПК України, мають лише сторони виконавчого провадження, якщо вважають, що порушено їх права чи свободи. При цьому вони набувають процесуального статусу заявника. До такого ж висновку дійшов Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 4 Постанови „Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах від 07.02.2014 № 6. У справах за скаргами на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи інших посадових осіб державної виконавчої служби предметом судового розгляду можуть бути лише рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби (п. 20 згаданої постанови Пленуму ВССУ). Як видно з матеріалів справи, позивачем фактично оскаржуються дії та бездіяльність державного виконавця щодо не зняття арешту з майна. Оскільки, позивач є стороною виконавчого провадження дії та бездіяльність державного виконавця належить оскаржувати у порядку передбаченому розділом VII ЦПК України. Суду не було надано доказів того, що позивачем, який являється боржником у виконавчому провадженні, було вжито всіх заходів у межах виконавчого провадження для зняття арешту з майна. Отже, позивачем неправильно обраний спосіб захисту своїх прав та охоронюваних законом інтересів. При цьому суд вважає помилковим посилання позивача на ч. 1 ст. 59 Закону України „Про виконавче провадження, оскільки позивач і є боржником, а не іншою особою в розумінні цього Закону. За таких обставин, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову належить відмовити. Враховуючи наведене,

Outcome: dismissed