Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-14 00:00:00

Позивач звернулася до суду з зазначеною позовною заявою, в якій просила суд встановити факт родинних відносин, а саме: що вона є рідною сестрою [PERSON] , померлого [INFO] та визнати, що житловий будинок [ADDRESS] , до складу якого входить житловий будинок А-1, загальною площею 50,8 кв.м., житловою площею 30,2 кв.м. сарай-В, був за життя [PERSON] його особистою власністю, та визнати за нею право власності на зазначений житловий будинок, в порядку спадкування за законом після смерті брата [PERSON] , померлого [INFO] . В обґрунтування заявлених вимог посилалася на те, що [INFO] помер рідний брат позивача, після смерті якого відкрилася спадщина на належне йому за життя майно. Позивач звернулася до нотаріальної контори для отримання свідоцтва про право на спадщину, проте отримала від нотаріуса постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, у зв`язку із тим, що неможливо встановити родинній зв`язок між позивачем та її померлим братом, так як наявні розбіжність в написанні прізвища позивача, при укладенні нею шлюбу, де її прізвище зазначене, як « [PERSON] ». Крім того, як встановлено державним нотаріусом, спадкове майно, було придбано померлим [PERSON] у шлюбі з його дружиною [PERSON] , а відтак кожному з них належить шлюбна доля в вищезазначеному спадковому майні, яку в досудовому порядку виділити неможливо, у зв`язку із чим позивач вимушена звернутися до суду. Позивач та її представник в судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися у встановленому законом порядку, представник позивача надав клопотання, в якому просив розглянути справу за його відсутності позовні вимоги підтримав, просив задовольнити їх в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про день та час розгляду справи повідомлялася у встановленому законом порядку, про причини неявки суду не повідомила. У відзиві на позовну заяву заперечувала проти задоволення позовних вимог, вказуючи на їх незаконність. Так, вказала, що спірний житловий будинок було придбано під час її шлюбу з [PERSON] за їх спільні кошти, договору щодо порядку користування між ними не укладалось. Просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку. В зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, давши оцінку наданим суду доказам, суд дійшов висновку, що заявлені вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних законних підстав. Пунктом 1 ч.1 ст. 315 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія [NUMBER] (а.с.9). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належне йому за життя майно, а саме на житловий будинок [ADDRESS] , до складу якого входить житловий будинок А-1, загальною площею 50,8 кв.м., житловою площею 30,2 кв.м. сарай-В, який належав померлому на підставі договору купівлі-продажу від 13.01.1999 № ААН № 549051 (а.с.18, 19-21), посвідченого державним нотаріусом Першої Криворізької державної нотаріальної контори. При звернені позивача, 19.06.2015 до Шостої криворізької державної нотаріальної контори (а.с. 61), остання отримала від нотаріуса, постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 19.02.20020 (а.с. 68), у зв`язку із тим, що із поданих документів, що підтверджують факт родинних відносин між спадкоємицею [PERSON] та [PERSON] , померлим [INFO] , а саме, що [PERSON] є рідною сестрою [PERSON] , вбачаються розбіжності у написанні прізвища спадкоємиці, та у зв`язку із тим, що спадкове майно, було придбано померлим перебуваючи у шлюбі, а відтак кожному з подружжя належить шлюбна доля, яку в позасудовому порядку виділити неможливо. Дійсно, як вбачається з матеріалів справи та видно з копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с. 12), [INFO] , у [PERSON] та [PERSON] , народилася донька [PERSON] , яка при укладенні шлюбу, а саме, 01.10.1989, змінила своє дівоче прізвище на « [PERSON] », про що свідчить копія витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища № 00025634318 від 18.02.2020 (а.с. 13). 22.04.1993, [PERSON] (« [PERSON] » рос.мовою), розірвала шлюб з [PERSON] , про що свідчить копія свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] (а.с. 14), після чого при отриманні паспорту громадянина України, при невірному перекладі, прізвище останньої було записано, як « [PERSON] » (а.с.7). Крім того, як видно із копії свідоцтва про народження померлого спадкодавця [PERSON] , серії [NUMBER] (а.с.11), його батьками, як і батьками позивача, зазначені [PERSON] та [PERSON] , про що можна зробити висновок, що позивач [PERSON] та померлий спадкодавець [PERSON] , є рідними братом та сестрою, а вказані розбіжності в написанні прізвища позивача, виникли внаслідок помилкового внесення при перекладі з російської мови, посадовими особами відповідних органів місцевого самоврядування під час державної реєстрації актів цивільного стану при видачі паспорта громадянина України. Крім того, факт того, що [PERSON] , який помер [INFO] , є рідним братом позивача, підтверджується наявністю у останньої оригіналів всіх правовстановлюючих документів, які стосуються померлого. Таким чином в судовому засіданні встановлено, що помилки та розбіжності допущені при складанні правовстановлюючих документів, виникли внаслідок внесення помилково прізвища позивача, як « [PERSON] » посадовими особами відповідних органів місцевого самоврядування під час державної реєстрації актів цивільного стану. На підставі викладеного, суд вважає за необхідне встановити факт, що позивач [PERSON] , [INFO] , є рідною сестрою померлого, [INFO] [PERSON] . Що стосується позовної вимоги про визнання спадкового майна [PERSON] , а саме житлового будинку [ADDRESS] , його особистою власність, суд, приходить до наступного. Судом встановлено, що між померлим [PERSON] та відповідачем по справі [PERSON] , 16.10.1992 укладено шлюб, про що свідчить копія свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] (а.с. 72) та повний витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб № 00026745199 від 19.06.2020 (а.с.91-92). 13.01.1999, [PERSON] , придбав у [PERSON] , житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] , про що свідчить копія договору купівлі-продажу серії ААН № 549051 (а.с. 18), який посвідчений державним нотаріусом Першої криворізької державної нотаріальної контори Шабліян Є.М. Вартість житлового будинку, згідно умов договору була визначена 3315,00 грн. Згідно з п.3 ч.1 ст.57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. В пункті 9 постанови Пленуму Верховного суду України №16 від 12.06.1998 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» суд зазначив, «Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Якщо котрийсь із подружжя зробив вкладення у придбання спільного майна за рахунок майна, яке належало йому до одруження або було одержане ним під час шлюбу в дар, у порядку спадкування, надбане за кошти, що належали йому до шлюбу, або іншого роздільного майна, то ці вкладення (в тому числі вартість майна до визнання його спільною сумісною власністю на підставі ст. 25 КпШС) мають враховуватися при визначенні часток подружжя у спільній сумісній власності (ст. 28 КпШС)». Аналогічні норми передбачені і п.3 ч.1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. Згідно п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів, подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя. Аналогічні правові позиції викладені в Постанові ВСУ від 05.04.2017 року справа №6399цс17 та постанові Верховного Суду від 18.06.2018 року № 61-1935св18. Положеннями ст.55, 124 Конституції України та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, передбачено, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту не забороненого законом, зокрема таким, що відповідає змісту порушеного права. Позивач вказує, що в той час, як померлий [PERSON] , придбав житловий будинок, він фактично не перебував із відповідачем у шлюбних відносинах, а шлюб мав формальний характер, так як відповідач [PERSON] , з 28.08.1996 по теперішній час зареєстрована і проживає за адресою: [ADDRESS] , про що свідчить довідка Вищеольчедаївської сільської ради (а.с.93), а сам померлий по день своєї смерті, а саме до [INFO] , був зареєстрований та проживав сам за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідками Кіровської сільської ради (а.с. 10, 63). Крім того, у своєму відзиві на позовну заяву, відповідач не спростувала факту не проживання із спадкодавцем однією сім`єю. Допитана в якості свідка [PERSON] , пояснила, що позивач [PERSON] , це її мати, а померлий [PERSON] , її рідний дядько, який одружився у 1992 році, та жив із дружиною та донькою у Вінницькій області, куди вона приїздила із бабусею. Також у 1992 році [PERSON] поїхав до Магадану та приїхав звідти до м. Кривого Рогу, до жінки не повертався. Мешкав із дідом та бабою, у Кривому Розі, випивав, після чого [PERSON] , разом із бабою, у 1999 році взимку, скинулися грошима, та купили [PERSON] , житловий будинок в [ADDRESS]. [PERSON] , їздила із бабою та допомагала [PERSON] по господарству. Дружина [PERSON] жодного разу не приїздила до села та не допомагала йому. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] , пояснила, що є подругою [PERSON] . Брата [PERSON] - [PERSON] , свідок знала особисто. Будинок в якому він проживав, йому купила його мати та [PERSON] , так як [PERSON] , мешкаючи з батьками випивав, вів аморальний спосіб життя, та бив батьків. У [PERSON] була дружина [PERSON] , проте вони разом не проживали. [PERSON] приїхав із заробітків без грошей, почав випивати, вести аморальний спосіб життя, у зв`язку із чим, його мати та сестра [PERSON] , були вимушені купити йому хату. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] , пояснив, що є цивільним чоловіком [PERSON] , з якою вони проживають із 1994 року. У [PERSON] був брат, [PERSON] , який у 1995 році повернувся із заробітків з Магадану, та жив у своїх батьків у м. Кривому Розі. Любив випивати, вимагав гроші, бив батьків. Мати [PERSON] писала листи його дружині, щоб вона приїхала та помирилася з чоловіком, але остання не реагувала. В зв`язку з такою поведінкою сина, неможливість спільного проживання, його мати разом із позивачем по справі та [PERSON] склалися грошима та купили [PERSON] хату, в якій він жив до своєї смерті. Дружина до [PERSON] не приїздила, спільного господарства з ним не вела. У [PERSON] був вид на проживання, паспорта громадянина України у останнього не було. За таких обставин справи, суд приходить до висновку, що у даному випадку має місце придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти рідних позивача, тому це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю померлого, якому придбали житловий будинок. Суд вважає, що сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя, на що вказує в своєму відзиві відповідач. За таких обставин справи суд приходить до висновку, що вимоги позивача в частини визнання майна особистою власністю померлого, підлягають задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За життя [PERSON] розпорядження з приводу спадкового майна не здійснив, що підтверджується копією спадкової справи № 347/2015 заведеної після смерті [PERSON] , померлого [INFO] (а.с.172-180). Згідно з ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який пережив його, та батьки. Спадкоємцями першої черги за законом після смерті [PERSON] , є його дружина та донька, які в установлений законом строк до нотаріальної контори не звернулися, заяву про прийняття спадщини нотаріусу не подали, про що свідчить копія спадкової справи та лист державного нотаріуса Шостої криворізької державної нотаріальної контори (а.с.172, 173-180). Відповідно до с. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Судом встановлено, що ні дружина позивача ні його донька не прийняли спадщину у встановлений законом строк, тому, право на спадкування отримує друга черга спадкоємців. Відповідно до ст.1262 ЦК України, у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. З копії спадкової справи № 347/2015 заведеної після смерті [PERSON] (а.с. 172-180) вбачається, що 19.06.2015, із заявою про прийняття спадщини після його смерті, звернулася його рідна сестра [PERSON] - позивач по справі. Крім неї до нотаріальної контори ніхто не звертався, свідоцтво про право на спадщину ніхто не отримував. Відповідно до ч.1 ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно зі ст. 1218 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять всі права та обов`язки, належні спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинені внаслідок його смерті. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Також, відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 Цивільного кодексу України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Таким чином, суд вважає, що оскільки спадкоємці першої черги на спадкування у визначений законом строк до нотаріальної контори не звернулися та фактично не прийняли спадкове майно, необхідно визнати за [PERSON] право власності на житловий будинок [ADDRESS] , до складу якого входить житловий будинок А-1, загальною площею 50,8 кв.м., житловою площею 30,2 кв.м. сарай-В, в порядку спадкування за законом після смерті брата [PERSON] , померлого [INFO] .

Outcome: approved