Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-06 00:00:00

Позивач звернулася до суду з заявою про визнання права власності на нерухоме майно. Свої вимоги мотивувала тим, що 30.09.1995 року між позивачем та відповідачем по справі було укладено шлюб. 05.09.2009 року шлюб між сторонами було розірвано. Під час шлюбу 05.11.1996 року [PERSON] на потреби подружжя було придбано 7/50 частин домоволодіння [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу від 05.11.1996 року. Відповідно до вищевказаного договору купівлі-продажу від 05.11.1996 року 7/50 частин домоволодіння продані за 1647 гривень. Дані кошти, а саме 1647 гривень були накопичені позивачкою до шлюбу та в подальшому за усною домовленістю надані [PERSON] для купівлі 7/50 частин домоволодіння для сумісного проживання сім?ї. А тому позивач просить суд визнати за нею право власності на 7/50 частин домоволодіння [ADDRESS] , розташованого на земельній ділянці розміром 950 кв.м. Позивач [PERSON] у судовому засіданні на задоволенні позовних вимог наполягала, просила задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог не заперечував, зазначив, що відповідач позов визнає. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заява підлягає задоволенню за наступними підставами. За змістом ст. ст. 12, 81, 89 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При цьому, ч. 1ст. 71 СК Українивизначено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя (постанова Верховного Суду України від 25 листопада 2015 року №6-2333цс15). Як встановлено у судовому засіданні сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 30.09.1995 року, виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Комунарського району міста Запоріжжя, актовий запис №518. 05.09.2009 року шлюб між сторонами було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] виданого Комунарським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, актовий запис № 373. Згідно договору купівлі-продажу від 05.11.1996 року [PERSON] придбав 7/50 частин домоволодіння [ADDRESS] . Тобто, наведені обставини свідчать про те, що подружжям за час перебування у зареєстрованому шлюбі було придбано 7/50 частин домоволодіння [ADDRESS] , тому слід визнати зазначене нерухоме майно спільною сумісною власністю подружжя. Враховуючи визнання позову відповідачем, яке не суперечить Закону, не порушує прав сторін та інших осіб, суд вважає, що позов підлягає повному задоволенню. На підставі вище викладеного, ст. ст.60,68,69-71 СК України, ст. 368 ч. 3 ЦК України та

Outcome: approved