Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-10 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON], третя особа, що не заявляє самостійних вимог Управління Державної міграційної служби в Кіровоградській області про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням у належної їй на праві приватної власності квартирі за адресою [ADDRESS]. На обґрунтування позовних вимог вказала, що на праві приватної власності згідно договору купівлі-продажу квартири їй належить квартира за адресою [ADDRESS]. З відповідачем по справі шлюб було зареєстровано 28.11.1998 року, а розірвано 27.02.2007 року. Остаточний раз 01.07.2013 року відповідач зібрав свої особисті речі і переїхав проживати за невідомою адресою. З липня 2013 року відповідач не проживає за вказаною адресою, але залишається там зареєстрованим. Участі в оплаті витрат за комунальні послуги відповідач не приймає. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Посилається на обставини викладені в позовній заяві. Відповідач в судове засідання не з'явився. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Суд, в межах наданих доказів, заслухавши пояснення представника позивача, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України суд розглядає справу не інакше як за заявою осіб, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів, тобто кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В силу статті 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі статтею 319 Цивільного кодексу України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно вселення членів сім'ї у житлове приміщення, яке належить громадянину на праві власності є результатом реалізації права власника й у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право. При цьому, частиною 2 статті 405 Цивільного кодексу України, передбачені, спеціальні підстави для визнання особи такою, що втратила право на користування житлом власника: у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, у разі виникнення спору між власником та особами, які вселялися в житло у якості членів сім'ї, судом враховується, що право користування житлом має речово-правовий характер, у зв'язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405, 406 Цивільного кодексу України, зокрема сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність особи понад один рік у спірному житловому приміщенні. Судом встановлено, відповідно до довідки про належність нерухомого майна № 111002 від 31.07.2014 року, виданої обласним комунальним підприємством «Кіровоградське обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації» [PERSON] є власником квартири за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 29.10.2005 року № 4996 (а.с. 11). За даними довідки від 31.07.2014 року, наданої ПП «Вагран» № 447 на даний час в квартирі зареєстровані позивач [PERSON], донька [PERSON] та [PERSON], зареєстрований та не проживає (а.с. 7). Проте, із матеріалів справи вбачається, що 28.11.1998 року Мар»янівською сільською радою Маловисківського району Кіровоградської області, актовий запис № 12 зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON], що підтверджено копією рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 02.10.2006 року, копією паспорта позивача, в якому міститься відмітка про реєстрацію вищезазначеного шлюбу (а.с. 5), а також підтверджується позивачем. Згідно договору купівлі-продажу ВСЕ № 443956, зареєстрований в реєстрі за № 4996, спірна квартира придбана 29.10.2005 року (а.с. 8), тобто під час шлюбу укладеного сторонами. Стаття 60 Сімейного кодексу України передбачає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 63 Сімейного кодексу України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Всупереч зазначеним нормам позивачем не доведена правомірність твердження щодо належності спірної квартири їй на праві особистої приватної власності або наявності домовленості між сторонами щодо розпорядження спірним майном. Також позивачем не доведена належним чином, а судом при розгляді справи не встановлена наявність підстав, з якими закон пов'язує визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. З огляду на викладене, суд не встановив підстав для визнання [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS], оскільки він є співвласником вказаної квартири та має рівні права з позивачем на володіння, користування та розпорядження майном, що є спільною сумісною власністю подружжя. Судові витрати залишити по фактично понесеним позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed