Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-28 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що з відповідачем вона перебуває у шлюбі з 26 квітня 2014 року. Від шлюбу з відповідачем вона має доньку [PERSON], [INFO], яка на даний час проживає разом з позивачем. 16 вересня 2016 року шлюб між сторонами розірвано. Сторони проживають окремо, відповідач матеріальної допомоги на утримання дитини не надає. Позивач просить суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дитини в розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Відповідач надав суду письмові заперечення проти позову, де зазначив, що позовні вимоги не визнає, оскільки постійно надає матеріальну допомогу на утримання дитини, сплачує за дитячий садок, кожного сезону придбає доньці одяг та взуття, кожні вимоги позивача посидіти з дитиною були виконані. Позивачем також надана недостовірна довідка щодо місця її проживання. Розмір заробітної плати відповідача складає 4000,00 грн. і він також сплачує аліменти на дитину від першого шлюбу в розмірі ? частини свого заробітку. Просить суд у задоволенні позовних вимог відмовити. Представник позивача надав суду заяву в якій просить справу розглядати без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Позивач в судове засідання не зявилася, доручивши представництво її інтересів в суді представникові. Відповідач в судове засідання не зявився. Таким чином, суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно ч.1 ст.122 СК України дитина, зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. З копії свідоцтва про народження серії 1-КИ №509965 від 16 вересня 2014 року вбачається, що у сторін народилася донька [PERSON], [INFO]. Факт проживання дитини разом з позивачем не оспорював ся і доводиться матеріалами справи. У відповідності до ст.8 Закону України „Про охорону дитинства кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. У ч.1 ст.12 Закону України „Про охорону дитинства зазначено, що батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобовязані виховувати дитину, піклуватися про її здоровя, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібюностей, поважати гідність дитини, посувати її до самостійного життя та праці. Згідно ч.6 ст.12 Закону України „Про охорону дитинства батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоровя, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обовязків відповідно до закону. У відповідності до ст.180 СК України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч.1 ст.181 СК України способи виконання батьками обовязку утримувати дитину визначається за домовленістю між ними. Факт звернення позивача до суду з вимогою про стягнення з відповідача аліментів вже свідчить про відсутність домовленості між сторонами щодо участі відповідача в утриманні дитини і факт виконання батьківських обовязків відповідачем не перешкоджає позивачу звернутися до суду з позовом про стягнення аліментів. Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач повинен надавати позивачу матеріальну допомогу на утримання дитини, а позивач в свою чергу має право вимагати надання такої допомоги від відповідача. У відповідності до ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Як зазначив відповідач, він офіційно працює, має регулярний дохід у звязку з чим вимога позивача про стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини у частці від заробітку є обґрунтованою. Визначаючи розмір аліментів суд керується вимогами ч.1 ст.182 СК України, де зазначено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоровя та матеріальне становище дитини, стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення. Як було встановлено у судовому засіданні та не оспорювалося сторонами, позивач проживає разом з малолітньою дитиною, відповідач працює, отримує регулярний дохід, однак сплачує аліменти на дитину від першого шлюбу. Визначаючи розмір аліментів, які підлягають стягненню з відповідача на утримання дитини, суд також керується вимогами ч.8 ст.7 СК України, де зазначено, що сімейні відносини мають регулюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сімї, а також вимоги ч.9 ст.7 СК України, тобто враховує вимоги справедливості та розумності. Враховуючи вищенаведені обставини, суд приходить до висновку, що відповідач повинен надавати позивачу матеріальну допомогу на утримання дитини, і, з урахуванням матеріального стану сторін, вимог розумності і справедливості, розмір аліментів повинен становити 1/6 частину від його заробітку (доходу). Таким чином, суд вважає наявність фактів, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, встановленою частково. Оскільки позивач звільнена від сплати судового збору, він підлягає стягненню з відповідача на користь держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial