Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-13 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору довічного утримання недійсним. Просить визнати недійсним (фіктивним) договір довічного утримання (догляду) від 24.12.2007 року, укладений між [PERSON], [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 4052. На обґрунтування позовних вимог зазначила, що їй та її покійному чоловіку [PERSON] на праві власності належала квартира №5, розташована по вул. Повітрянофлотська 40 у м. Кіровограді, згідно свідоцтва про право власності на житло виданого Кіровоградською міською радою 04.07.2006 р. згідно з розпорядженням від 04.07.2006 р. за № 41263 та зареєстрованого КООБТІ 24.07.2006р., номер запису 53960, в книзі 156, реєстраційний номер 15494689. Вони з чоловіком були одинокими людьми, їхня донька померла 27.03.1992 року, інших близьких родичів вони не мали. Єдина близька людина з якою вони спілкувалися та мали довірливі відносини - це хрещениця чоловіка [PERSON]. Оскільки вони були самотніми людьми похилого віку, до них неодноразово звертались під різними приводами сторонні люди намагаючись ввійти в довіру та ненав'язливо з'ясувати чи є в них близькі родичі та чи може хтось на старості опікуватись ними, натякаючи при цьому на свою допомогу та догляд. Коли у її чоловіка почало підводити здоров'я, останній, попередньо проконсультувавшись, запропонував їй звернутися за допомогою до хрещениці, щоб формально оформити з нею договір довічного утримання за яким титульним власником квартири стане хрещениця, а тому навіть якщо хтось і захоче заволодіти обманним шляхом квартирою у нього нічого не вийде. Поспілкувавшись з хрещеницею вони погодили, що договір укладається між ними тільки формально, жодних обов'язків за договором ніхто виконувати не зобов'язаний. Вони з чоловіком отримували достатню пенсію щоб самостійно себе утримувати, придбавати ліки та самі себе обслуговували не потребуючи при цьому сторонньої допомоги. Після цього вони звернулися до приватного нотаріуса Кіровоградського міського нотаріального округу [PERSON] де і підписали договір довічного утримання (догляду) від 24.12.2007 р., посвідчений вищезазначеним нотаріусом та зареєстрований в реєстрі за № 4052. Метою укладення вищезазначеного договору було недопущення вчинення сторонніми особами шахрайських дій відносно квартири, без наміру виконувати його умови. В 2012 року вона захворіла на цукровий діабет, і до своєї смерті нею опікувався чоловік, який помер в 2014 році. Після його смерті у неї через погіршення стану здоров'я виникла реальна необхідність у сторонньому догляді, і тоді вона зателефонувала відповідачці з питання чи зможе остання її доглянути, але відповідач відмовилася, пояснивши, що немає на неї часу, і запропонувала знайти іншу людину, яка зможе нею опікуватись. Враховуючи виниклу за станом здоровя необхідність в реальному укладенні договору довічного утримання з іншою особою, та неможливістю розірвання діючого формального договору довічного утримання укладеного з відповідачем через смерть чоловіка вона вимушена звернутись з позовом до суду. Позивач в судове засідання не зявилася. Представник позивача подала заяву про розгляд справи без її участі. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не зявилася. Надала заяву про розгляд справи без її участі. Позовні вимоги визнає у повному обсязі. Суд, в межах наданих доказів, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України суд розглядає справу не інакше як за заявою осіб, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів, тобто кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В судовому засіданні встановлено, що згідно договору довічного утримання (догляду) від 24.12.2007 р. посвідченого приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 4052, [PERSON]Ф, [PERSON] передали у власність квартиру № 5, яка розташована в м. Кіровограді на вул. Повітрянофлотській, у будинку під № 40, а [PERSON] отримує її у власність на умовах цього договору (а.с.7-8). 02 серпня 2014 р. [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ОЛ №194723, виданим 02 серпня 2014 року Міського відділу по державній реєстрації смертей реєстраційної служби Кіровоградського міського управління юстиції (а.с. 6). Відповідно ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ст.204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно ст.203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ч. 1 ст.234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійним. П. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», встановлює, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним. Відповідно ч. 3 ст.215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін заперечує його дійсність на підставах, визначених законом, то такий правочин може бути визнаний судом недійсним /оспорюваний правочин/. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, крім цього ст. 16 цього ж кодексу зазначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу і одним із способів такого захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Крім того, частиною 4 статті 174 Цивільного процесуального кодексу України, визначено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Судом зясовано, що визнання позову відповідачем не суперечить закону та не порушує права, свободи та інтереси інших осіб. Враховуючи наведене, суд вважає, що заявлені позивачем вимоги підлягають задоволенню. В порядку ст. 88 ЦПК України, судові витрати по справі вважати по понесеним позивачем. На підставі викладеного та

Outcome: approved