Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-03 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання права власності, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 08 листопада 2017 року вона домовилася з відповідачем про покупку житлового будинку з господарськими спорудами, який розташований у с. Орлівка Ренійського району Одеської області по вул. Шкільна, 24 та земельних ділянок, на яких він розташований, про що було укладено відповідний письмовий договір, на підставі якого [PERSON] передала гроші, а [PERSON] ключі від будинку. На прохання позивача привести домовленість у відповідності до вимог закону нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу, відповідач повідомила, що це неможливо, оскільки вона не зареєструвала своє право власності в Єдиному державному реєстрі прав власності на підставі договору купівлі-продажу від 20 серпня 1999 року. Про існування обставин, що відповідач не є зареєстрованим власником спірного майна та не мала права його відчужувати, [PERSON], на момент домовленостей, відомо не було. Позивач у судове засідання не зявилася, причини неявки суду не відомі, до суду надійшла заява, відповідно до якої вона просить розглянути справу за її відсутності, позов підтримує та просить суд його задовольнити визнати за позивачем право власності на спірний будинок та земельні ділянки. Відповідач у судове засідання не зявилася, надала суду заяву, відповідно до якої позов визнає у повному обсязі та просить розглядати справу у її відсутності. Суд, розглянувши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Дійсно, як встановлено у судовому засіданні, 08 листопада 2017 року позивач домовилася з відповідачем про покупку житлового будинку з господарськими спорудами, який розташований у с. Орлівка Ренійського району Одеської області по вул. Шкільна, 24 та земельних ділянок, на яких він розташований, про що було укладено відповідний письмовий договір, на підставі якого [PERSON] передала гроші, а [PERSON] ключі від будинку. На прохання позивача привести домовленість у відповідності до вимог закону нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу, відповідач повідомила, що це неможливо, оскільки вона не зареєструвала своє право власності в Єдиному державному реєстрі прав власності на підставі договору купівлі-продажу від 20 серпня 1999 року. Про існування вказаних обставин, [PERSON], на момент домовленостей, відомо не було. Отже, на момент укладання договору відповідач [PERSON] не була власником спірного майна, а тому не мала право його відчужувати. Таким чином, відповідно до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Так, ч. 1 ст. 388 ЦК України передбачено, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позивач, у відповідності до вимог ст. 330 ЦК України є добросовісним набувачем, так як придбала нерухоме майно у особи, яка не мала на це права, а тому спірне майно не може бути у неї витребувано, оскільки не було загублено власником, викрадено у нього та не вибуло з його володіння не з його волі, а тому позов має бути задоволено. Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Отже, у даному випадку, визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. На підставі викладеного та

Outcome: approved