Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-07 00:00:00

Позивач звернулася\~до суду\~з даним\~позовом,\~вказуючи,\~що у\~період з\~1999\~ по\~2021\~роки він\~та [PERSON] \~перебували у\~шлюбі. З 2004 року позивач зареєстрований та проживає за адресою [ADDRESS] . Після подання ним заяви на розлучення, в вищезазначеному будинку продовжує проживати дружина - відповідач, яка не зареєстрована за вищевказаною адресою. Під час його відсутності відповідач змінила замки в будинок, господарські споруди та не пускає позивача до даного будинку та його господарських споруд. Вказує, що неодноразово звертався до відповідача з проханням щодо користування житловим приміщенням, але вона відмовляється і взагалі ігнорує всі його пропозиції та вимоги. Позивач 13.08.2021, 25.09.2021 та 21.10.2021 звертався з усними та письмовими зверненнями до поліції про вжиття заходів реагування у межах їх компетенції щодо припинення неправомірних дій відповідача. Однак, відповідач не визнає його права на проживання в даному будинку, перешкоджає користуванню ним та не дозволяє здійснити вселення. \~ \~ \~ \~Позивач просить суд усунути йому перешкоди в користуванні належним йому нерухомим майном, а саме зобов`язати відповідача звільнити житлове приміщення за адресою: [ADDRESS] . В судовому засіданні позивач позов підтримав, зазначив, що відповідач тривалий час не допускає його до свого будинку по [ADDRESS] , не віддає особисті речі та документи, створює емоційно важку обстановку, в зв`язку з чим він немає змоги проживати за місцем своєї реєстрації. На уточнюючі запитання суду позивач пояснив, що не являється офіційним власником житлового будинку по [ADDRESS] , оскільки в 2004 році за домовленістю із власником даного будинку, яка вже померла, мав намір його придбати та дав відповідний завдаток. Він з дружиною [PERSON] та дитиною у 2004-2005 роках переїхали жити у вказаний будинок, де він за згодою власника і зареєстрував місце свого проживання. У вказаному будинку він проживав разом із дружиною та дітьми до 2020 року, а потім через неприязні відносини із відповідачем та початком процедури розірвання шлюбу тимчасово проживає за іншими адресами. Вказав, що ключі від спірного будинку йому було надано відповідачем 25 листопада 2021 року та він з того часу до спірного будинку не вселявся. Відповідач проти задоволення позову заперечила, зазначила, що позивач не являється власником спірного будинку, будинок належав померлій [PERSON] , у якої вони орендували цей будинок та мали намір його викупити. Проживала з позивачем та 4 спільними дітьми у даному будинку з 2005 року, відповідач у 2020 році залишив їх сім`ю та пішов проживати окремо. З того часу відповідач проживає у даному будинку з двома неповнолітніми дітьми та сплачує всі комунальні послуги. Зазначила, що перешкод у користуванні будинком позивачу не чинить, він вільно спілкується з дітьми у даному будинку, про те там не проживає за своєю ініціативою. У лютому 2020 року відповідач замінила замки, так як вони були у непридатному стані, та оскільки зберігала у будинку грошові кошти, ключі спочатку позивачу не давала і після вимог позивача надати йому ключі від будинку надала їх 25 листопада 2021 року. Зазначила, що іншого житла у своїй власності не має, зареєстрована за місцем проживання своєї бабусі у м. Коростень. Суд, вислухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, допитавши свідка та оцінивши всі докази в їх сукупності вважає, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Встановлено, шо [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 24.07.1999 по 12.11.2021, що підтверджується рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 12.11.2021 року. Фактичні шлюбні відносини припинили з початку 2020 року, що підтверджено сторонами у судовому засіданні. Згідно довідки Новоборівської селищної ради від 14.07.2021 №471 місце проживання позивача у житловому будинку [ADDRESS] зареєстровано з 13.12.2004. Проте, позивач не є власником даного будинку, а вселився разом з родиною у 2005 році на підставі усної згоди власниці будинку [PERSON] , яка наразі померла, а її спадкоємці не оформили спадкові права. Позивач 08.09.2021 через електронну форму звернення, 21.09.2021 з письмовою заявою та 21 жовтня 2021 року через службу «102» звертався до органів національної поліції із заявами про те що його дружина [PERSON] не пускає його до будинку, замінила замки в помешканні та господарських спорудах, через що він змушений проживати в найманих квартирах та у знайомих. Згідно довідки начальника сектору превенції відділення поліції №4 Житомирського РУП ГУНП в області від 21.07.2021 за вказаними зверненнями позивача проведено перевірку та встановлено, що на протязі тривалого часу між [PERSON] та [PERSON] існують особисті неприязні відносини, причиною яких є розірвання шлюбу. Вказані вище громадяни проживають за адресою [ADDRESS] . Відповідно до довідки Новоборівської селищної ради від 01.10.2021 року вказується, що відповідно до витягу №158 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб за адресою: [ADDRESS] зареєстрований громадянин [PERSON] . Відповідно до Алфавітної книги землевласників та землекористувачів смт. Нова Борова за адресою: провулок Садовий, 15 смт. Нова Борова будинок рахується за [PERSON] . Як вказує в своїх зверненнях [PERSON] будучи зареєстрованим за вище вказаною адресою, він не має можливості потрапити до помешкання, так як дружина, на його думку займається самоуправством, так як без його згоди навмисно змінила замки, не визнає права на проживання його в даному будинку, через що він не може повноцінно користуватися житловою площею. При опитуванні [PERSON] остання пояснила, що під час спільного проживання з [PERSON] вони мають четверо спільних дітей. Під час тривалого проживання стосунки між подружжям не склалися та в 2020 році чоловік подав заяву до суду на розлученням та переїхав проживати в інше місце, адреса якого дружині не відома. Будинок в якому проживає подружжя, по усній домовленості з 2004 року орендують у [PERSON] . В січні місяці замок в помешканні зламався, а тому [PERSON] вирішила його замінити та вставила новий замок, при цьому про заміну замка вона повідомила свого чоловіка та сказала, щоб той прийшов та взяв запасний ключ, однак [PERSON] запасного ключа не бажає брати та, на її думку, навмисно звинувачує дружину в перешкоджанні користуватися спільним майном. Також [PERSON] зазначила, що вона ніколи не заперечувала, щоб чоловік бачився з дітьми. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що проживає в [ADDRESS] з 2000 років, спочатку у будинку [ADDRESS] , а пізніше №16. Також з початку 2000 років у будинку [ADDRESS] проживали позивач та відповідач разом із своїми дітьми. У 2020 році [PERSON] пішов проживати за іншою адресою, так як відносини між сторонами погіршилися. Проте, свідок часто приїзжав до вказаного будинку та спілкувався зі своїми дітьми, у тому числі перебував у самому будинку. Наприкінці листопада 2021 року вона стала свідком конфлікту як позивач та відповідач сварились біля спірного будинку, позивач застосовував фізичну силу до [PERSON] , забрав її телефон та вимагав надати йому ключі від будинку, на що відповідач у присутності свідка передала позивачу ключі від будинку. До цього конфліктів між сторонами, у тому числі щодо перешкоджання відповідачем у користуванні спірним будинком, вона не бачила та про них не чула. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Проте, в судовому засіданні встановлено, що позивач не є власником будинку [ADDRESS] , до вказаного будинку він разом із відповідачем та дітьми вселилися на початку 2005 року за згодою власника будинку [PERSON] , у якої вони орендували цей будинок та мали намір його викупити. При цьому реєстрація місця проживання у спірному будинку не є тотожною праву власності на нього та не наділяє позивача виключними правами власника, передбаченими ст.ст. 319, 391, 406 ЦК України, у тому числі правом вимагати припинення права користування майном іншими особами. З огляду на викладене, посилання позивача на вказані норми Цивільного кодексу України з обґрунтуванням його права розпоряджатися спірним будинком як власником є безпідставними. В свою чергу,\~статтею 47 Конституції України\~передбачено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Частиною першою\~статті 109 ЖК\~Української PCP передбачено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Статтею 64 ЖК Української РСР передбачено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Статтею 116 ЖК Української РСР\~врегульовано порядок виселення без надання громадянам іншого жилого приміщення. За положеннями вказаної норми, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов`язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Позивачем не\~наведені та\~не доведені\~підстави для\~виселення відповідача\~на підставі\~ст.ст.\~109,116 ЖК Української РСР, що згідно ст. 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком. Зокрема, позивачем не надано жодних доказів про наявність у відповідача на праві власності іншого житла, що заперечила відповідач у судовому засіданні, клопотань про витребування таких доказів позивачем не подавалось, іншого постійного жилого приміщення, яке має надаватись відповідачу на підставі ст. 109 ЖК, позивачем не запропоновано. Також, позивачем не доведено обставини, передбачені ст. 116 ЖК щодо систематичного руйнування жилого приміщення, або використання його не за призначенням, або систематичного порушення правил співжиття, що роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними. Як вбачається з пояснень сторін спору та письмових матеріалів справи, після залишення позивачем у 2020 році будинку [ADDRESS] він не проживав у ньому та лише час від часу відвідував дітей за місцем їх проживання, перешкод у цьому відповідачем не чинилось. У подальшому лише у вересні та жовтні 2021 року позивач звертався до органів поліції щодо сприяння в усуненні перешкод для його проживання у спірному будинку, яке фактично усунуто, оскільки ключі від будинку передано позивачу 25 листопада 2021 року та він з того часу до спірного будинку не вселявся. Крім того, вказані звернення безпосередньо пов`язані із розглядом в суді справ, пов`язаних з розірванням шлюбу та поділом майна подружжя, а не з порушенням відповідачем правил співжиття, що роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку. Згідно зі\~статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~та частиною четвертою\~статті 10 ЦПК України\~суд застосовує при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. Навіть, якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції. Отже, врахування пропорційності, яке є принципом цивільного судочинства (пункт 6 частини третьої статті\~2, стаття\~11 ЦПК України) забезпечує розумний баланс між інтересами позивача і відповідачів. Вирішуючи дотримання принципу пропорційності у спірних правовідносинах при позбавленні відповідача житла, суд перевіряє дотримання розумного балансу між інтересами позивача, який має довести необхідність виселення, та інтересів відповідача. Як було зазначено вище, позивач та відповідач вселилися до спірного будинку у 2005 році як сім`я та проживали спільно у ньому до 2020 року. Підстав вважати, що відповідач неправомірно вселилася у спірне житло суд не вбачає. Тобто вселення у житло відповідачем було правомірним. Позивач не довів, що відповідач має житло придатне для проживання, куди вона має бути виселена, не довів передбачених законом підстав для її виселення, при цьому суд враховує, що разом з відповідачем у спірному будинку проживає двоє її неповнолітніх дітей, а тому припинення права користування відповідачем спірним житлом шляхом його виселення не відповідає такому критерію та не переслідує легітимну мету. Згідно із частинами 1,3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 49 ЦПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, а також змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. Як вбачається зі змісту уточненої позовної заяви позивач просить суд усунути йому перешкоди в користуванні належним йому нерухомим майном, а саме зобов`язати відповідача звільнити житлове приміщення за адресою: [ADDRESS] Разом з тим, заявлений позивачем предмет позову щодо зобов`язання відповідача виселитись не відповідає змісту, порушеного на думку позивача права, оскільки зі змісту позовної заяви та наданих позивачем доказів вбачається, що йому чиняться перешкоди у користуванні майном, а саме щодо проживання у спірному будинку, способом захисту якого є усунення перешкод шляхом вселення позивача, а не виселення відповідача, проте ним такі вимоги з урахуванням уточненої позовної заяви не ставились. Частиною 4 ст. 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. З огляду на вище викладене, суд вважає позовні вимоги [PERSON] не обґрунтованими, а тому у задоволенні позову відмовляє за безпідставністю.

Outcome: dismissed