Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-05 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою до відповідача про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей, в якій просить стягнути з відповідача, [PERSON] на її користь аліменти на утримання неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], в розмірі 1/3 частини заробітку та всіх видів його доходів, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідної вікової категорії щомісяця, починаючі із дня звернення до суду та до досягнення дітьми відповідного віку повноліття. Позивач в судове засідання не зявилася, але надала суду заяву, згідно якої просить розглядати справу без її участі, на позовних вимогах наполягає, у разі неявки в судове засідання відповідача, просить винести рішення на підставі доказів, що містяться в матеріалах справи. Відповідач у судове засідання не зявився, але надав суду заяву, згідно якої просить справу розглядати без його участі, позовні вимоги позивача визнає в повному обсязі. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно копії рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 14.09.2011 року, яке набрало законної сили 24.09.2011 року, шлюб між позивачкою, [PERSON], та відповідачем, [PERSON], було розірвано (а.с.10). З огляду на ксерокопії свідоцтв про народження дітей, вбачається, що у шлюбі народилися діти [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] (а.с.8,9). Згідно довідки Комунального підприємства «Житлова управляюча компанія» б/н від 23.06.2015 року, [PERSON] проживає разом з неповнолітніми синами [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], за адресою: Харківська область, м.Лозова, м-н 9 [ADDRESS] (а.с.11). Відповідач офіційно не працює, інвалідом не являється, пільгами від держави не користується, стягнень по виконавчим документам з нього не проводиться, інших неповнолітніх дітей на утриманні не має. Згідно ст.180 Сімейного кодексу України, батьки повинні утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття. Судом встановлено, що відповідач матеріальну допомогу позивачу на утримання дитини не надає. В принципі №6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю 20 листопада 1959 року, записано: «…Дитина, якщо це можливо, повинна зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків, і звичайно, в атмосфері любові та матеріального забезпечення». В ч.2 ст.3 Конвенції про права дитини, що діє на Україні з 27 вересня 1991 року вказано: «Держави-учасники зобовязуються забезпечити дитині такий захист та опіку, які необхідні їй для її злагоди, приймаючи до уваги права та обовязки її батьків, опікунів та інших осіб, котрі відповідають за неї по закону і з цією метою приймають всі відповідні законодавчі та адміністративні заходи». Відповідно до ст.ст.8,11,12 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року №2402: «…Кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних доля всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Сімя є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сімї разом з батьками або в сімї одного з них та на піклування батьків. Предметом основної турботи та основним обовязком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Виховання в сімї є першоосновою розвитку дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобовязані виховувати дитину, піклуватися про її здоровя, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці».

Outcome: approved