Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-26 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що з відповідачем [PERSON] вони перебували в зареєстрованому шлюбі з 04 грудня 2004 року, який було розірвано 19 січня 2015 року заочним рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області. Від даного шлюбу вони мають спільну неповнолітню дитину - сина [PERSON], [INFO], який проживає разом з позивачем та знаходиться на її утриманні. Фактично їх родина розпалась у серпні 2007 року, та з того часу відповідач мешкав за місцем своєї реєстрації. З початком бойових дій у м. Слов'янськ, навесні-літом 2014 року відповідач виїхав з міста та на теперішній час місцезнаходження останнього невідоме. У липні 2015 року вона вже зверталась до суду із відповідним позовом до відповідача, який було задоволено 12 серпня 2015 року заочним рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області, надано дозвіл на тимчасовий виїзд на період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2017 року за межі України до Йорданії та до Російської Федерації малолітній дитині [PERSON] у супроводі позивача, без згоди батька - відповідача по справі. На теперішній час термін дозволу на тимчасовий виїзд дитини сплив, відповідач добровільно згоди не надає, а позивач має бажання оздоровити дитину на одному з курортів Єгипту, та має можливість забезпечити повноцінний відпочинок сину за кордоном, адже це необхідне для підвищення рівня світогляду дитини, покращення стану його здоров'я, фізичного, духовного та морального розвитку, що є забезпеченням інтересів дитини в межах здійснення батьківських прав та обов'язків. Тому просить суд, надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України, та на зворотній в'їзд на територію України неповнолітньому [PERSON], [INFO], у супроводі матері [PERSON], без згоди та супроводу батька - [PERSON], до досягнення дитиною 16-річного віку, тобто до [INFO] року; надати [PERSON] дозвіл на оформлення всіх необхідних документів, пов'язаних з із перетинанням державного кордону України її неповнолітнім сином - [PERSON], [INFO] до досягнення дитиною 16-річного віку, тобто до [INFO] року. Позивач неодноразово уточнивши свої позовні вимоги, звернулася до суду з аналогічними вимогами, а також остаточно просила суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до країни Єгипет на період з 01 вересня 2018 року по 31 грудня 2018 року, та на зворотній в'їзд на територію України неповнолітньому [PERSON], [INFO], у супроводі матері [PERSON], без згоди та супроводу батька - [PERSON]. Позивач та її представник - адвокат [PERSON], що діє на підставі ордеру серія АА № 045591 від 13 червня 2018 року про надання правової допомоги, будучи повідомленими належним чином про дату та час судового розгляду справи, у судове засідання не з'явилися, надали до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності, наполягали на задоволенні заявлених позовних вимог. Відповідач будучи повідомленим належним чином про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, про причини неявки суду не повідомив, відзив на позов не надав. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і який не подав відзив на позов, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Представник третьої особи Орган опіки та піклування Слов'янської міської ради, у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином - судовими повістками. Надав клопотання про розгляд справи без його участі, просив при винесенні рішення врахувати висновок Органу опіки та піклування. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до переконання, що позов [PERSON], яка діє в інтересах малолітнього [PERSON] підлягає частковому задоволенню. Так у ході судового засідання з достовірністю було встановлено, що: Заочним рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 19 січня 2015 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - сина [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER], виданого Слов'янським міським відділом реєстрації актів цивільного стану Донецького обласного управління юстиції 04 грудня 2004 року, з якого слідує, що батьком дитини є [PERSON], а мати - [PERSON]. Відповідно до довідки Комунального підприємства «ЖЕК № 1» слідує, що [PERSON] разом із сином [PERSON] зареєстровані та проживають по теперішній час за адресою: [ADDRESS]. Згідно акту керівника комітету мікрорайону Центр - 1 м. Слов'янськ слідує, що [PERSON] разом із сином [PERSON] дійсно зареєстровані та проживають за адресою: [ADDRESS]. [PERSON] за даною адресою не зареєстрований та не проживає. Відповідно до педагогічної характеристики Загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 12 м. Слов'янськ № 31 від 23 березня 2018 року слідує, що [PERSON] навчається у даному закладі з першого класу, зарекомендував себе як уважний учень, має навчальні досягнення середнього рівня, здібності до вивчення інформатики та фізичної культури, режим для школяра дотримується. Дитина проживає з матір'ю та бабусею. Батько [PERSON] з сім'єю не проживає, не приділяє належну увагу вихованню сина, жодного разу школу не відвідував, батьківські збори відвідують тільки мати та бабуся, які здійснюють догляд за дитиною, цікавляться фізичним та духовним розвитком та успішністю у школі. Відповідно висновку Органу опіки та піклування Слов'янської міської ради № 29/01-1309 від 23 червня 2018 року слідує, що Орган опіки та піклування Слов'янської міської ради вважає доцільно надати дозвіл на тимчасовий виїзд до країни Єгипет неповнолітньому [PERSON], [INFO], у супроводі матері [PERSON], без згоди та супроводу батька - [PERSON], оскільки це відповідатиме розширенню кругозору дитини та якнайкращому забезпеченню її інтересів. При вирішенні даного спору суд виходить з наступного. Діючим законодавством не встановлено обмежень щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Суд звертає увагу на те, що Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 Сімейного кодексу України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 Сімейного кодексу України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв'язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання. Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. При цьому при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Положення про рівність прав та обов'язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. 14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Разом з тим за змістом положень статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, з урахуванням встановлених судом обставин, зокрема те, що дитина проживає з матір'ю, яка забезпечує їй повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку, а також узявши до уваги положення статей 157, 161 Сімейного кодексу України, суд приходить до обґрунтованого висновку, що надання дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини з матір'ю до країни Єгипту у зазначений період часу, на який видається такий дозвіл, відповідатиме найкращим інтересам дитини. Що стосується вимог позивача про надання дозволу на оформлення всіх необхідних документів, пов'язаних з із перетинанням державного кордону України, суд виходить з наступного. З 01 квітня 2015 року на підставі Постанови Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 року № 682 втратила чинність Постанова Кабінету Міністрів України від 31.03.1995 року № 231 «Про затвердження Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення», якими було передбачено, що за наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. До того ж, норма Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», що передбачала проїзний документ дитини як документ, що дає право на виїзд з України і в'їзд в Україну та посвідчує особу громадянина України під час перебування за її межами, на теперішній час викладена в редакції Закону України № 1474-VIII від 14 липня 2016, якою виключено із переліку документів, що надають право на виїзд з України, проїзний документ дитини. Крім цього, відповідно до п. п. 1, 2, 4, 7 Порядку оформлення, видачі, оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 152 від 07 травня 2014 року, паспорт громадянина України для виїзду за кордон (далі - паспорт для виїзду за кордон) є документом, що посвідчує особу, підтверджує громадянство України особи, на ім'я якої він оформлений, і дає право такій особі на виїзд з України і в'їзд в Україну. Кожен громадянин України має право на отримання паспорта для виїзду за кордон. Паспорт для виїзду за кордон оформляється особам, які не досягли 16-річного віку, на чотири роки, а особам, які досягли 16-річного віку, - на десять років. Оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обмін та видача паспорта для виїзду за кордон здійснюються: особі, яка не досягла 16-річного віку, - на підставі заяви-анкети одного з батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників (далі - законні представники); у разі оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обміну паспорта для виїзду за кордон у закордонній дипломатичній установі - на підставі заяви-анкети одного з батьків/законних представників та письмової згоди другого з батьків/законних представників, яка надається під час подання документів (заява від другого з батьків/законних представників не вимагається, якщо він є іноземцем або особою без громадянства). Якщо батьки не перебувають у шлюбі, оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обмін та видача паспорта для виїзду за кордон здійснюється на підставі заяви-анкети того з них, з ким проживає особа. Виходячи з вищевикладеного, суд приходить до висновку, що в даній частині позовні вимоги [PERSON] є такими, що не ґрунтується на законі, а тому задоволенню не підлягають. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. У зв'язку з чим, з відповідача необхідно стягнути на користь держави судовий збір у розмірі 704,80 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: partial