Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-15 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу дитині на тимчасові неодноразові поїздки за межі держави Україна разом із матір'ю, без згоди батька. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що вона перебуває у шлюбі із [PERSON] Від шлюбу мають малолітню дитину - сина [PERSON], [INFO]. В теперішній час, Луганська область знаходиться в зоні антитерористичної операції, яка здійснюється збройними силами України та іншими військовими формуваннями і ці обставини дають їй підстави непокоїтись за життя та здоров'я малолітнього сина. Однак, через напружені стосунки із батьком її дитини [PERSON], останній відмовляється надавати нотаріально посвідчену згоду на виїзд дитини за кордон разом з нею, а тому вона вважає, що його дії суперечать інтересам дитини. Вона вважає, що згідно із діючим законодавством України, яке регулює даний вид правовідносин, вона має право на отримання дозволу на тимчасові неодноразові поїздки за межі держави Україна зі своєю дитиною, без згоди та супроводу батька. Просила суд надати дозвіл їх малолітній дитині на тимчасові неодноразові поїздки за межі держави Україна разом з нею без згоди та супроводу батька [PERSON] на строк п'ятнадцять років та/або з іншою уповноваженою особою, які будуть забезпечувати проїзд, перебування за кордоном та повернення в Україну [PERSON]. В судове засідання позивач не з'явилася, надала суду письмову заяву, в якій позов підтримала в повному обсязі та просила суд розглянути справу за її відсутності. Відповідач до суду не з'явився, надав суду письмову заяву, в якій просив суд розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги визнав в повному обсязі. Справу розглянуто без участі сторін на підставі наявних доказів. Відповідно до ст.197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, заяви сторін, перевіривши наведені в позові доводи, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі з 09 грудня 2011 року. Шлюб був зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Сєвєродонецького міського управління юстиції Луганської області за актовим записом № 766 (а.с.7). Від шлюбу сторони мають малолітню дитину - сина [PERSON], [INFO] (а.с.6). Відповідач відмовляється надавати нотаріально посвідчену згоду на виїзд дитини за кордон разом з позивачем. Пунктом 2 ст. 4 Постанови КМУ «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» № 57 від 27 січня 1995 року передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16- річного віку, в супроводі одного з батьків без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків здійснюється у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій: рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку без згоди та супроводу другого з батьків. Згідно із п.п. 2-4 п. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду із України та в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Проїзний документ дитині видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері громадянства. Проїзний документ на дитину оформляється терміном на три роки, або до досягнення нею 18-річного віку. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці, а тому на підставі ч.ч. 1, 2 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Крім того, згідно із ч. 1 ст. 3 Конвенції ООН «Про права дитини», яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. З наведеного суд робить висновок про те, що позов заявлено обґрунтовано, його було підтверджено протягом судового засідання, а тому задовольняє його. На підставі викладеного та

Outcome: approved