Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-31 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу на виїзд дитини без згоди батька на тимчасово окуповану територію до повноліття сина. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначила, що вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від шлюбу сторони мають сина [PERSON] , [INFO] . З березня 2018 р. сторони проживають окремо, участі у вихованні дитини відповідач не приймає, матеріальну допомогу не надає. Оскільки на непідконтрольній Україні території, а саме м.Новоазовськ Донецької обалсті проживє родина позивача, вона просить суд надати малолітньому сину [PERSON] тимчасовий або постійний дозвіл на виїзд на тимчасово окуповану територію без згоди та супроводу батька дитини - [PERSON] до досягнення дитиною повноліття, а саме до [INFO] . Гарантує своєчасне повернення неповнолітнього сина з тимчасово окупованої території, додому. Позивач в судове засідання не з`явилася, попередньо надавши до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити, раніше неодноразово повідомлялася про розгляд справи, але повідомлення поверталися за закінченням строку зберігання. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, пояснив суду, що він з позивачем перебуває в зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу вони мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Аліменти буде сплачувати, оскільки влаштувався на роботу. Заперечує проти надання дозволу на виїзд дитини, враховуючи, що на тимчасово окупованих територіях продовжуються бойові дії, на теперішній час існує реальна загроза безпеки для життя та здоров`я його сина, вважає неприпустимим піддавати малолітню дитину такій ступені небезпеки. Окрім того, зазначає, що проходив службу в АТО, батьки позивача купили будинок в м.Маріуполі Донецької області, тому йому не зрозуміло де саме та в якому будинку буде проживати його син в в м.Новоазовськ Донецької обалсті. Поїздки сина в м. Новоазовськ не є доцільними та не відповідають інтересам дитини. Дослідивши матеріали справи, суд вважає заявлені вимоги такими, що не підлягають задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що сторони є батьками [PERSON] , [INFO] , про що свідчить копія свідоцтва про народження, серії [NUMBER] , видане Центральним районним у м.маріуполі відділом ДРАЦС ГТУЮ в Донецькій області. Сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу, серія [NUMBER] , видане Маріупольським міським відділом ДРАЦС Головного ТУЮ в Донецькій області. Згідно довідки від 25.05.2017 року за № 29287, позивач [PERSON] взята на облік внутрішньо переміщеної особи, зареєстрована по [ADDRESS] , фактично проживає по [ADDRESS] , відповідач зареєстрований в с.Зелений Яр Доманівського району Миколаївської області. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до частини третьої статті 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно із частиною другою статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Пунктом 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (далі - Правила), передбачено виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску (підпункт 1 пункту 4 Правил). Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Пунктом 5.1.1 Тимчасового порядку контролю за переміщенням осіб через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей, затвердженого наказом першого заступника керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України (керівника Антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей) від 14 квітня 2017 року № 222-ог, в`їзд на тимчасово неконтрольовану територію дітей, які не досягли 16-річного віку, здійснюється з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57. Згідно із підпунктом 1 пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Враховуючи наведене, у разі відсутності згоди одного з батьків на виїзд неповнолітнього на тимчасово окуповану територію, спір вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з`ясуванням питання про строк та мету виїзду. Дозвіл на такий виїзд дитини без згоди батька не позбавленого батьківських прав надається кожного разу окремо (тобто на кожен виїзд). У позовній заяві позивач посилалася на те, що метою виїзду дитини є відвідування батьків позивача, які проживають в м.Новоазовськ Донецької області. Позивачем не надано суду жодних доказів на підтвердження того, що в м.Новоазовськ проживають саме батьки позивача, у витязі з будинкової книги лише зазначено дошлюбне прізвище позивача. Крім того, дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Надання дозволу на багаторазові тимчасові в`їзди/виїзди на тимчасово окуповану територію/з тимчасово окупованої території України без супроводу батька, про що просить позивач у поданій нею позовній заяві, суперечить чинному законодавству. Надання дозволу на вказаний позивачкою період, тобто до досягнення дитиною повноліття, без згоди батька порушить його право на участь у вихованні дитини, позбавить можливості знати про місцезнаходження сина, умови проживання та інші обставини стосовно нього, що є неприпустимим. Щодо надання дозволу на виїзд дитини через лінію розмежування суд зазначає, що такий виїзд не може гарантувати безпеку дитині, яка не перебуває під захистом держави. В даному випадку дозвіл на виїзд дитини на тимчасово непідконтрольну органам влади України територію призведе до порушення ст.3 Конвенції про права дітей, в якій зазначено, що держава гарантує дитині захист та піклування.

Outcome: dismissed