Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-17 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, в обґрунтування якого вказала, що вона з 14 листопада 1987 року перебуває у шлюбі з [PERSON] . Спільних малолітніх чи неповнолітніх дітей не мають. Спільне життя подружжя не склалося з різних причин (непорозуміння, суперечки, розбіжності в інтересах, в поглядах на життя та ін.),тому подальше спільне проживання та збереження шлюбу вважає неможливим. Спору про поділ майна, що є їх спільною сумісною власністю, на даний час немає. У зв`язку з вищевикладеним позивач просить суд шлюб розірвати, дошлюбне прізвище не відновлювати. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, надала до суду заяву, в якій свої позовні вимоги підтримує, просила суд шлюб розірвати, розгляд справи провести без її участі, дошлюбне прізвище не відновлювати, судові витрати з відповідача не стягувати. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, причину неявки суду не повідомив, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, у відповідності до ч.11 ст.128 ЦПК України, причини неявки суду не повідомив, заяв про відкладення слухання справи від нього до суду не надійшло. Суд, розглянувши справу в межах заявлених вимог, оцінивши докази, які містяться в матеріалах справи, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом установлено, що сторони по справі перебувають у зареєстрованому шлюбі з 14 листопада 1987 року, що підтверджено свідоцтвом про укладення шлюбу (а.с. 8). Спільних малолітніх чи неповнолітніх дітей не мають. Сторони сімейних стосунків не підтримують, миритися не бажають, клопотань про вжиття заходів щодо примирення подружжя шляхом надання строку на примирення не заявляли. Відповідно до ст. 56 СК кожен з подружжя має право на припинення шлюбних відносин. Частинами 3, 4 ст. 56 СК передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Як передбачено приписами ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105 СК, шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у т.ч. за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Частиною 3 ст. 109 СК передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Відповідно до ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Спільне життя сторін не склалося у зв`язку із втратою взаємних почуттів, постійні сварки, непорозуміння, що призвело до припинення шлюбних відносин. За наявності зазначених вище обставин суд вважає, що збереження цього шлюбу буде суперечити інтересам сторін, тому надалі є недоцільним. Особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище (ст. 113 СК України). Відповідач просила не відновлювати їй дошлюбного прізвища - « Охріменко », тому після розірвання шлюбу надалі іменується прізвищем, отриманим після реєстрації шлюбу з позивачем.

Outcome: approved