Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-20 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача - фізичної особи-підприємця [PERSON] на її користь заборгованість в сумі 20769,36 грн. та судові витрати у сумі 640,00 грн., мотивуючи свої вимоги тим, що 12 грудня 2013 року між сторонам було укладено договір купівлі-продажу меблів, а саме: дивану кутового «Вікторія» з баром і столом «Коrа 08» вартістю 10200,00 грн. Оплата за вказаний товар була здійснена позивачем в повному обсязі відповідно до товарного чеку від 30 грудня 2013 року, однак, під час доставки дивану, позивачем було виявлено його невідповідність замовленню, а саме: оббивка дивану була виготовлена з різних тканин, хоча обрана модель мала бути з однорідної та однотонної тканини, товар був неналежної якості, диван не складався, складові частини різного розміру, тому останній був непридатний для використання, через що, позивач повернула диван відповідачу і вимагала повернути їй гроші. Відповідач визнала недоліки товару, але спочатку відмовилася повертати гроші, згодом сторони досягнули домовленості, що відповідач, після усунення недоліків щодо якості товару, реалізує його в своїй торговій мережі протягом 90 днів, а виручені за нього кошти в сумі 10200,00 грн. поверне позивачу, про що між сторонами 09 січня 2014 року було укладено Договір реалізації. Згідно п. 3.4. укладеного між сторонами договору реалізації було передбачено, що якщо протягом 90 календарних днів товар не буде реалізований, кошти за товар в сумі 102000, 00 грн. мають бути повернуті позивачу в любому випадку. Строк у 90 календарних днів сплинув 09 квітня 2014 року, однак в порушення взятих на себе зобовязань, відповідачем не виконано умови Договору належним чином та грошові кошти не повернуто. Позивач вказує, що неодноразово зверталася до відповідача щодо повернення коштів, спочатку остання повідомляла, що кошти обовязково поверне та просила зачекати. Пізніше звернення позивача відповідач почала ігнорувати та не відповідати на телефонні дзвінки. Також позивачем надано розрахунок інфляційних втрат та 3% річних, де позивач вказує, що станом на 30.01.2017 року розмір компенсації від інфляції розрахований відповідно до листа Верховного Суду України № 62-97 від 03.04.1997 року «Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ», складає 9708,36 грн. три проценти річних від простроченої суми боргу складають 861,00 грн., загальна сума заборгованості відповідача складає 20769,36 грн., а саме 10200,00 (сума основного боргу за договором) + 9708,36 грн. (інфляційне збільшення боргу) + 861,00 грн. (3 % річних). В судове засідання позивач не з'явилася, надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила позов задовольнити з підстав, зазначених в ньому, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач в судове засідання не з'явилася, причини неявки суду не повідомила, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Враховуючи, що в матеріалах справи зібрано достатньо доказів про взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе розглянути справу у їх відсутності на підставі вимог ст.ст.158, 169, 224 ЦПК України. Частина 1 ст. 224 ЦПК України встановлює, що у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справ доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Принцип свободи договору як один із загальних засад цивільного законодавства декларується в ст. 3 Цивільного кодексу України. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 Цивільного кодексу України). Підстави виникнення цивільних прав та обовязків визначені в статті 11 Цивільного кодексу України, зокрема з договорів та інших правочинів. Згідно положення частини 1, 3 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Договір є двостороннім, якщо правам та обовязками наділені обидві сторони договору. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За правилами ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови ( пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. Судом встановлено, що 12 грудня 2013 року між фізичною особою - підприємцем [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу меблів, а саме: дивану кутового «Вікторія» з баром і столом «Коrа 08» вартістю 10200,00 грн. ( а.с. 8). Позивач вказала, що у звязку з невідповідністю товару, вона повернула диван відповідачу та 09 січня 2014 року між сторонами було укладено договір реалізації. Відповідно до п. 1.1 договору реалізації, постачальник передає, а реалізатор приймає товар для подальшої його реалізації (а.с. 10). Позивач зазначила, що термін реалізації товару минув, однак всупереч договору реалізації від 09.01.2014 року, відповідач відмовляється повернути грошові кошти в розмірі 10200,00 грн. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобовязання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору. Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не\~ встановлено договором або законом. Зі змісту ст. 610 ЦК України вбачається, що порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Стаття 625 ЦК України встановлює\~відповідальність за порушення грошового зобов'язання. Так, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом ч.\~2 ст.\~625 ЦК нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Беручи до уваги те, що наслідки прострочення боржником грошового зобовязання у вигляді інфляційних нарахувань та трьох процентів річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника. Згідно з розділом 3 договору реалізації від 09.01.2014 року, ціна товару, переданого на реалізацію, складає 10200,00 грн. Оплата за переданий на реалізацію товар проводиться по мірі його реалізації. Строк реалізації товару складає 90 календарних днів з моменту передачі товару реалізатору. Якщо напротязі 90 календарних днів товар не буде реалізовано, то грошові кошти у сумі 10200,00 грн. підлягають поверненню у любому випадку. Виходячи із суми боргу та враховуючи роз'яснення, викладені в листі Верховного Суду України № 62-97 від 03.04.1997 року «Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ», суд погоджується з розрахунком інфляційних збитків, наданим позивачем, а саме: 10200,00 грн. (сума боргу) ?\~195,18 % (сукупний індекс інфляції за період квітень 2014 року по січень 2017 року) ? 100% = 19908,36 грн., з яких інфляційні втрати становлять 9708,36 грн. Крім того, судом перевірено розрахунки, подані позивачем для встановлення 3% річних від прстроченої суми заборгованості, яка становить 861,00 грн. (10200,00 грн. ? 3% ? 1027/365/100). А тому, оскільки в судовому засіданні знайшла своє підтвердженя та обставина, що відповідач не виконала зобов'язання щодо повернення позивачу суми грошових коштів, суд вважає за можливе стягнути з відповідача 3% річних від простроченої суми боргу за 1027 днів прострочення виконання зобов'язання. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до фізичної особи - підприємця [PERSON] про стягнення заборгованості підлягає задоволенню в повному обсязі, а саме підлягає стягненню з відповідача фізичної особи - підприємця [PERSON] на користь позивача - [PERSON] суми боргу в розмірі 10200,00 грн., інфляційних втрат у сумі 9708,36 грн. та 3% річних у розмірі 861,00 грн., а всього на загальну суму 20769,36 грн. Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача понесені судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 640,00 грн.

Outcome: approved