Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-05 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просила стягнути з відповідача невиплачену заробітну плату в сумі 10000 грн за період роботи з 1 жовтня 1999 року по 21 травня 2013 року та судові витрати по справі. В обгрунтування заявлених позовних вимог покликається на те, що з 1 жовтня 1999 року по 21 травня 2013 року працювала в Рівненській дирекції УДППЗ «Укрпошта». При звільненні відповідач не провів з нею повного розрахунку. В 2018-2019 роках Управлінням Держпраці в Рівненській області за результатами перевірок було встановлено порушення відповідачем законодавства про оплату праці, а саме - здійснення нарахування відпускних без врахування коефіцієнта коригування заробітної плати. Зверталася до відповідача з проханням здійснити виплату заборгованості, але звернення було проігноровано. За її підрахунками їй не донарахована сума заробітної плати за весь час відпусток з 1999 по 2013 роки та не виплачена заробітна плата у розмірі 10000 грн. Оскільки відповідачем порушено законодавство про оплату праці, має право на звернення до суду без обмеження будь-яким строком. Ухвалою суду від 10 січня 2020 року позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі з проведенням судового засідання з повідомленням (викликом) сторін. Одночасно задоволено клопотання позивача про витребування у відповідача доказів. 5 лютого 2020 року до суду подано відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача просить відмовити в задоволенні позовних вимог як безпідставних. Зазначає, що результати перевірок за зверненнями колишніх працівників не підтверджують факту недоплати заробітної плати конкретно позивачу, так як по ній такі перевірки не проводилися. У відповіді на звернення [PERSON] було повідомлено, що щодо неї та інших посадових осіб дирекції внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст.367 КК України, за фактами грубого порушення законодавства про працю та службового недбальства. Протягом трудових відносин між сторонами позивачем отримувалися виробнича премія, одноразова допомога, збільшувались відсотки доплат до основної заробітної плати, тобто регулярно змінювалась структура заробітної плати. При одночасному збільшенні посадових окладів і зміни структури зарплати, заробітну плату не коригують. Заборгованості із заробітної плати перед позивачем підприємство не має. Позивачем помилково ототожнено поняття «заробітна плата» та «коефіцієнт коригування». Інструкція зі статистики заробітної плати, затверджена наказом Держкомстату України від 13 січня 2004 року № 5, не містить такої складової заробітної плати як «виплати відповідно до коефіцієнту коригування». На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей. 18 вересня 2019 року Рівненською дирекцією АТ «Укрпошта» видано наказ №672, яким встановлено коефіцієнт коригування заробітної плати в розмірі 1,001. 13 лютого 2020 року позивач подала заяву про збільшення позовних вимог, в якій просить стягнути з відповідача на її користь невиплачену заробітну плату в сумі 13740,04 грн за період роботи з 1 жовтня 1999 року по 21 травня 2013 року. В судовому засіданні 5 березня 2020 року представник позивача позов підтримав повністю з підстав, викладених в позовній заяві та заяві про збільшення позовних вимог. Пояснив, що позивач за період роботи у відповідача отримувала відпускні без відповідного коригування, що було встановлено під час здійснення розрахунку відпускних. Факти порушення відповідачем законодавства про оплату праці підтверджуються актами Управління Держпраці в Рівненській області по інших працівниках та судовими рішеннями. По позивачу управління не здійснило таку перевірку в зв`язку з не допуском відповідачем. Оскільки заробітна плата за час відпусток не була виплачена вчасно, вона підлягає індексації. Надалі представник позивача в судові засідання не з`являвся, в зв`язку з запровадженням в Україні карантину, просив розгляд справи проводити без участі позивача та його представника. 4 травня 2020 року представник позивача направив на адресу суду письмові пояснення, в яких додатково зазначив, що доказів встановлення коефіцієнтів коригування заробітної плати за період 1999-2013 роки відповідач не надав. Наказ відповідача № 672 від 18 вересня 2019 року, яким фактично встановлено коефіцієнт коригування за минулі роки, не узгоджується з нормами чинного законодавства України і не має юридичної сили для позивача, оскільки [PERSON] не ознайомлювалася з таким наказом, доказів погодження наказу з профспілковим органом відповідач не надав. На підприємстві може мати місце зменшення коефіцієнта коригування, а не непроведення такого коригування взагалі. Заміна коригування заробітної плати преміями, надбавками чи іншими заохочувальними виплатами неможлива. Позивачу не було присвоєно вищого розряду і не здійснювалося переведення на вищеоплачувану посаду. Положення про не коригування заробітної плати при одночасному збільшенні посадових окладів і зміні структури заробітної плати стосується лише посадових окладів працівників органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Розрахунок відпускних з урахуванням коефіцієнта коригування заробітної плати відповідачем не оспорюється, а тому є допустимим та належним доказом. Після проведення уточненого розрахунку розмір невиплаченої суми заробітної плати змінився в сторону збільшення і становить 14116,28 грн, але позивач не бажає збільшувати позовні вимоги, тому просить задоволити позов в заявленому розмірі. Представник відповідача позовні вимоги не визнала та пояснила, що коефіцієнт коригування в обов`язковому порядку було застосовано в 2018 році. До того керувалися листом Мінсоцполітики № 260/13/84-06 від 4 квітня 2006 року, відповідно до якого у випадку підвищення посадових окладів працівників на підприємстві, що не відповідає актам законодавства або рішенням, передбаченим у колективних договорах, коригування середньої заробітної плати не провадиться. Накази про впровадження нових схем посадових окладів в дирекції приймалися раніше законодавчо встановленого терміну. В кожному випадку посадовий оклад позивача підвищувався за допомогою надбавок та доплат, чим змінювалася структура заробітної плати, а при одночасному збільшення посадових окладів і зміні структури зарплати, заробітну плату не коригують. Для госпрозрахункових підприємств коригування заробітної плати за період роботи позивача не було обов`язковим. Індексація заробітної плати не застосовується до відпускних, а проводиться лише у випадку порушення строків виплати заробітної плати. Позивачем не надано жодного доказу невиплати їй чи затримки виплати заробітної плати. Якщо застосувати встановлений наказом Рівненської дирекції № 672 від 18 вересня 2019 року коефіцієнт коригування, то борг підприємства перед позивачем становить 19 грн. Коефіцієнт коригування не є складовою заробітної плати, усіх виплат, що належать працівникові при звільненні, а тому немає підстав для застосування п.2 ст.233 КЗпП України щодо строків звернення до суду, а тому необхідно брати до уваги п.1 ст.233 КЗпП України, яким встановлено тримісячний строк звернення. Просить відмовити в задоволенні позову. Суд, заслухавши пояснення сторін, з`ясувавши обставини та дослідивши представлені у справі докази, дійшов таких висновків. Суд встановив, що [PERSON] з 1 жовтня 1999 року до 21 травня 2013 року працювала в Рівненській дирекції УДППЗ «Укрпошта» (нині АТ «Укрпошта»), що підтверджується копією трудової книжки позивача. Наказом № 47-к від 20 травня 2013 року позивач звільнена з роботи за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію. За час роботи позивача в Рівненській дирекції УДППЗ «Укрпошта» розмір посадового окладу штатних посад, які займала позивач (заступник директора з питань економіки та фінансів і помічник керівника), неодноразово підвищувався та становив: з 1 січня 2000 року - 433 грн, з 1 лютого 2000 року - 455 грн, з 1 липня 2000 року - 500 грн, з 1 квітня 2001 року - 514 грн, з 1 березня 2002 року - 640 грн, з 1 червня 2002 року - 759 грн, з 1 липня 2003 року - 804 грн, з 1 вересня 2004 року - 990 грн, з 1 лютого 2005 року - 1035 грн, з 1 червня 2005 року - 1146 грн, з 1 вересня 2005 року - 1312 грн, з 1 лютого 2006 року - 1383 грн, з 1 квітня 2006 року - 1540 грн, з 2 січня 2007 року - 1699 грн, з 1 квітня 2007 - 1812 грн, з 1 вересня 2007 року - 1993 грн, з 1 жовтня 2007 року - 2074 грн, з 1 січня 2008 року - 2250 грн, з 1 квітня 2008 року - 2294 грн, з 1 червня 2008 року - 2381 грн, з 1 жовтня 2008 року - 2643 грн, з 2 січня 2009 року - 2881 грн, з 1 травня 2009 року - 2881 грн, з 4 січня 2010 року - 3204 грн, з 1 червня 2010 року - 3717 грн, з 1 жовтня 2010 року - 3880 грн, з 1 грудня 2010 року - 3944 грн, з 1 червня 2011 року - 4102 грн, з 1 жовтня 2011 року - 4209 грн, з 1 грудня 2011 року - 4290 грн, з 1 квітня 2012 року - 4585 грн, з 12 вересня 2012 року - 3240 грн, з 1 жовтня 2012 року - 3376 грн, з 1 жовтня 2012 року - 3424 грн, з 2 січня 2013 року - 3463 грн, що підтверджується наказами по підприємству, витягом із штатного розпису та розрахунковими листами. В період з 1 жовтня 1999 року по 21 травня 2013 року позивач на підставі наказів №15 від 25 травня 2002 року, № 105 від 11 вересня 2003 року, № 90 від 20 серпня 2004 року, №118 від 25 квітня 2005 року, №103 від 12 вересня 2006 року, № 24 від 15 травня 2007 року, № 162-о від 26 грудня 2007 року, №48-о від 20 травня 2008 року, №49-о від 30 вересня 2008 року, №72-о від 7 серпня 2009 року, №131-о від 3 грудня 2009 року, №147-о від 12 серпня 2010 року, №121-о від 5 серпня 2011 року, №187-о від 25 жовтня 2011 року, №114-о від 25 липня 2012 року, №221-о від 29 грудня 2012 року та №47-к від 20 травня 2013 року перебувала у відпустках. Заробітна плата за час відпусток позивачу нараховувалася без врахування коефіцієнту коригування заробітної плати у зв`язку з підвищенням посадового окладу, що встановлено з розрахункових листів та не заперечувалося представником відповідача. Державні гарантії та відносини, пов`язані з відпусткою, регулюються Конституцією України, Законом України «Про відпустки», Кодексом законів про працю України, іншими законами та нормативно-правовими актами України. Згідно ч.2 ст.21 Закону України «Про відпустки» порядок обчислення заробітної плати працівникам за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, відпустки у зв`язку з усиновленням дитини, відпустки для підготовки та участі у змаганнях, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А І групи, та компенсації за невикористані відпустки встановлюється Кабінетом Міністрів України. Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок). Відповідно до пп.а п.1 Порядку цей Порядок застосовується у випадках надання працівникам щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, ао виплати їм компенсації за невикористані відпустки. За п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Відповідно до п.10 Порядку у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як в розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. Коригування середньої заробітної плати не провадиться у разі зміни тарифної ставки (посадового окладу) працівникові у зв`язку з присвоєнням вищого розряду, переведенням на іншу вищеоплачувану роботу (посаду) (пп.3 п.10 Порядку). В судовому засіданні не встановлено зміни посадового окладу позивача в зв`язку з присвоєнням вищого розряду чи переведенням на іншу вищеоплачувану посаду за період, вказаний у проведеному позивачем розрахунку. Таким чином, враховуючи, що в розрахункових періодах відбувалося підвищення посадових окладів на підприємстві, заробітна плата позивача за проміжок часу до підвищення підлягала коригуванню на коефіцієнт її підвищення. Відповідно до ч.2 постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» чинність цієї постанови поширюється на підприємства, установи і організації усіх форм власності. Не провівши коригування заробітної плати у розрахунковому періоді, відповідач невірно обчислив середню заробітну плату та, відповідно, не доплатив позивачу заробітну плату за час відпусток, чим порушив вимоги Закону України «Про відпустки» та Закону України «Про оплату праці». Суд приймає до уваги проведений позивачем розрахунок відпускних з урахуванням коефіцієнта коригування заробітної плати, оскільки він здійснений за правилами п.7 постанови КМУ №100 від 8 лютого 1995 року. Альтернативного розрахунку відповідачем не надано. Суд не приймає до уваги посилання представника відповідача на абз.7 і 8 п.2 Порядку, оскільки положення про некоригування заробітної плати при одночасному збільшенні посадових окладів і зміні структури заробітної плати стосується заробітної плати працівників органів державної влади та органів місцевого самоврядування і не поширюється на позивача. Крім того, відповідно до п.3 Порядку при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Відтак, твердження представника відповідача про фактичне коригування заробітної плати позивача шляхом отримання нею матеріальної вигоди у виді виробничих премій, збільшення відсотків доплат до основної заробітної плати, суперечить наведеним вище нормам, так як такі виплати не замінюють коригування та включаються до середньої заробітної плати. Відповідно до п.10 Порядку на госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей. Таке рішення приймається виконавчим органом підприємства відповідно до повноважень, встановлених статутом. Зазначена норма передбачає можливість госпрозрахункового підприємства у випадку скрутного фінансового стану зменшити коефіцієнт коригування, але не позбавляє підприємство обов`язку проводити таке коригування. Суду не надано доказів встановлення в Рівненській дирекції УДППЗ «Укрпошта» за період з 1999 по 2013 роки коефіцієнта коригування заробітної плати меншого, ніж передбачений Порядком, чи рішення виконавчого органу підприємства про неможливість проведення коригування через фінансовий стан. Наказом директора Рівненської дирекції АТ «Укрпошта» №672 від 18 вересня 2019 року встановлено коефіцієнт коригування заробітної плати в розмірі 1,001. Цим же наказом зобов`язано бухгалтерію дирекції здійснювати перевірку виплат попередніх періодів у випадку звернення колишніх працівників та проводити перерахунки із застосуванням вказаного розміру коефіцієнту. На момент прийняття зазначеного наказу позивач не була членом трудового колективу підприємства і з наказом не ознайомлювалася. Відповідно до ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Вони поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності. Виняток з цього принципу допускається лише у випадках, коли закони та інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Враховуючи, що вказаним наказом обмежується право позивача на отримання належних їй відповідно до трудового законодавства виплат, він не підлягає застосуванню до правовідносин, що виникли між сторонами в 1999-2013 роках. Не заслуговує на увагу покликання представника відповідача на лист Мінсоцполітики №260/13/84-06 від 4 квітня 2006 року, оскільки роз`яснення стосуються коригування середньої заробітної плати, яка зберігається за відрядженим працівником. У вказаному листі зазначено, що коригування середньої заробітної плати не провадиться у випадку підвищення посадових окладів працівників на підприємстві, в установі, організації, що не відповідає актам законодавства, або рішенням, передбаченим у колективних договорах (угодах). Суд вважає, що прийняття відповідачем наказів про впровадження нових схем посадових окладів в дирекції відповідно до зміни мінімальної заробітної плати на підставі рішень і дозволів Генеральної дирекції раніше законодавчо встановленого терміну не означає, що таке підвищення посадових окладів не відповідає актам законодавства чи рішенням, передбачених у колективному договорі. Щодо наявності вини позивача як заступника директора з питань економіки та фінансів у непроведенні коригування заробітної плати працівникам та наявності в її діях ознак кримінального правопорушення, то така вина може бути встановлена лише вироком суду, якого суду надано не було. Крім того, такі доводи відповідача не спростовують факту порушення підприємством прав позивача як працівника. Разом з тим, суд не приймає до уваги як докази порушення відповідачем законодавства про працю судові рішення, на які покликається позивач у позовній заяві, оскільки у вказаних справах не досліджувалися факти такого порушення щодо позивача. Відповідно до ч.5 ст.95 КЗпП України заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку. Згідно ст.33 Закону України «Про оплату праці» в період між переглядом розміру заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством. Компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги в порядку, встановленому чинним законодавством (ст.34 Закону України «Про оплату праці»). За положеннями ч.1 ст.2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17 липня 2003 року «Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення». Відповідно до п.3 Порядку проведення індексації грошових доходів населення до об`єктів індексації, визначених у п.2, не відносяться, зокрема, виплати, які обчислюються із середньої заробітної плати. Оскільки заробітна плата за час відпустки обчислюється із середньої заробітної плати, підстави для її індексації відсутні. Згідно ч.1 ст.2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Аналогічні положення містяться і в постанові Кабінету Міністрів України №1427 від 20 грудня 1997 року «Про затвердження Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати» та постанові Кабінету Міністрів України №159 від 21 лютого 2001 року «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати». З аналізу вказаних положень вбачається, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати здійснюється у разі порушення термінів виплати нарахованої працівникові заробітної плати. Доказів затримки виплати нарахованої позивачу заробітної плати суду не надано. Заробітна плата за час відпусток з урахуванням коефіцієнту коригування позивачу не нараховувалася. Суд вважає, що в такому випадку право позивача на отримання компенсації втрати частини заробітної плати може бути захищене шляхом стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні. За таких обставин, суд дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення - в частині стягнення недоплаченої заробітної плати за час відпусток з урахуванням коефіцієнта коригування в розмірі 6145,33 грн, який обчислений судом шляхом додавання недоплачених сум відпускних, зазначених в графі 14 доданого позивачем до письмових пояснень розрахунку. Відповідно до ст.47 та ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, у станови, організації, провадиться в день звільнення. Згідно тлумачення, наданого Конституційним Судом України у рішенні №4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року у справі щодо офіційного тлумачення положень ст.233 КЗпП України у взаємозв`язку з положенням ст.117, 287-1 цього Кодексу, за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Відповідно до ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Враховуючи, що судом встановлено факт порушення відповідачем законодавства про працю, розрахунку з позивачем на її заяву від 30 серпня 2019 року відповідачем проведено не було, позивачем заявлено вимогу про стягнення недоплаченої заробітної плати за час відпусток, застосуванню підлягає ч.2 ст.233 КЗпП України, а відтак, строк звернення до суду позивачем не пропущений. За правилами ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач в позовній заяві зазначила, що звільнена від сплати судового збору на підставі п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», але одночасно просить стягнути з відповідача на її користь витрати по оплаті судового збору, якого вона фактично не сплачувала, тому судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави. Згідно ч.2 ст.141 ЦПК України витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (ч.3 ст.133 ЦПК України). Відповідно до ч.2 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (надання послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч.3 ст.137 ЦПК України). За положеннями ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Оскільки позивачем не надано суду доказів, що підтверджують розмір витрат на правничу допомогу, та не було зроблено заяви в порядку ч.8 ст.141 ЦПК України, вимога про стягнення з відповідача на її користь витрат на правничу допомогу в сумі 4000 грн задоволенню не підлягає. На підставі наведеного та

Outcome: partial