Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-23 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що вона 27.10.2014 року звернулася до Матюшівської сільської ради з заявою про надання їй дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовним розміром 0,60 га, з яких 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та 0,35 га для ведення особистого селянського господарства за адресом: [ADDRESS]. Однак, Матюшівська сільська рада прийняла рішення, яким відмовила в наданні такого дозволу. Позивач, не погоджуючись з таким рішенням відповідача, вказує що є спадкоємцем за заповітом всього майна [PERSON], яка проживала в [ADDRESS] та мала в користуванні земельну ділянку розміром 0,60га за цією ж адресою. Враховуючи те, що згідно погосподарських книг за домогосподарством в [ADDRESS] була закріплена земельна ділянка площею 0,60 га, то позивач подала заяву відповідачу щодо надання їй дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення вказаної земельної ділянки у власність, але відповідач відмовив, так як третя особа у справі мав право власності на земельну ділянку площею 0,8587 га за адресом: [ADDRESS], та як з'ясувалося, він частково приватизував належну позивачу земельну ділянку, і хоча дане право власності третьої особи було скасовано, відповідач відмовляє позивачу передати у власність належну їй земельну ділянку(0,60 га.) Позивач просить суд визнати незаконним та скасувати рішення Матюшівської сільської ради № 34-291 віл 25.11.2014 року «Про відмову в наданні дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки». В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги. Представник відповідача, голова Матюшівської сільської ради, позов не визнав. Представник третьої особи позов не підтримав. Заслухавши пояснення представників позивача, відповідача, 3-ї особи, оглянувши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Так, по справі встановлено, що позивач [PERSON] є спадкоємцем за заповітом від 11.06.1990 року всього майна [PERSON], яка проживала в [ADDRESS]. Встановленим є те, що рішенням Білоцерківського міськрайоного суду Київської області від 19.02.2010 року по справі № 2-478\\2010 р. за позовом [PERSON] про встановлення факту прийняття спадщини, визнання права власності на садкове майно, визнання недійсним державного акта на право приватної власності на землю та визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, яке набрало законної сили, - встановлено факт прийняття спадщини [PERSON] після смерті [INFO] року [PERSON] і визнано за [PERSON] право власності на житловий будинок [ADDRESS] Білоцерківського району та вклад на рахунку спадкодавця [PERSON] Питання щодо права спадкування земельних ділянок після [PERSON] не розглядалося. Встановлено, що третій особі [PERSON] належала на праві власності земельна ділянка по [ADDRESS] загальною площею 0,8587 га на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 22.02.2006 року, але за рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 19.02.2010 року було визнано частково недійсним дане свідоцтво про право на спадщину за законом від 22.02.2006 року , а саме в частині прийняття [PERSON] спадщини у вигляді земельної ділянки розміром 0,8587 га в [ADDRESS]. В подальшому, за рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 25.07.2013 року було визнано недійсними два державних акта на ім'я [PERSON], що посвідчували його право власності на земельну ділянку площею 0,2500 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та на земельну ділянку площею 0,4697 га по [ADDRESS] з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства. Рішення суду набрали законної сили. На даний час скасована державна реєстрація права власності третьої особи [PERSON] на вказані земельні ділянки площею 0,2500 га та 0,4697 га за вказаною адресою. Зазначені обставини підтверджуються копіями судових рішень, що приєднані до матеріалів даної справи (а.с.12-15,16-24,61-65). Згідно ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Таким чином, встановлено, що між [PERSON] та [PERSON], які є родичами та суміжними землекористувачами, існує довготривалий спір щодо права власності, користування земельною ділянкою біля їх домоволодінь. В судовому засіданні встановлено, що 27.10.2014 року позивач [PERSON] подала до Матюшівської сільської ради заяву де просила надати їй дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення їй земельної ділянки у власність орієнтовним розміром саме 0,60 га (з яких - 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та - 0,35 га для ведення особистого селянського господарства) за адресом [ADDRESS](а.с.25). Згідно рішення 34 сесії шостого скликання Матюшівської сільської ради від 25.11.2014 року позивачу було відмовлено в наданні дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки . Зокрема, в даному рішенні зазначено, що свідоцтва про право на спадщину на ім'я [PERSON] чинні та враховуючи рекомендації постійної комісії сільської ради з питань агропромислового комплексу, земельних відносин, екології та законності, - відповідач прийняв оскаржуване рішення про відмову.(а.с.26) Судом встановлено, що згідно погосподарських книг за домоволодінням в [ADDRESS] закріплена земельна ділянка загальною площею 0,60 га., а за домоволодінням по [ADDRESS] значилася земельна ділянка розміром 0,41 га, що стверджується виписками з погосподарської книги за період з 1990 р. Встановлено, що до успадкування позивачем і третьою особою будинків в с. Матюшах, спірна земельна ділянка біля їх будинків не була належно оформлена за спадкодавцями та перебувала в користуванні [PERSON] і [PERSON], технічна документація на земельні ділянки не виготовлялася, державні акти на право власності на земельні ділянки не оформлялися. В обгрунтування позовних вимог представник позивача посилається на те, що з відомостей погосподарської книги [ADDRESS] було постійно закріплено земельну ділянку розміром 0,60 га, а [PERSON] успадкувала та є власником будинку за вказаним адресом, а тому позивач має право прийняти у власність земельну ділянку орієнтовним розміром 0,60 га та рішення відповідача про відмову в наданні дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки (0,60га) є незаконним. Представник відповідача, заперечуючи позов, суду пояснив, що, передання у власність позивачу земельної ділянки загальною площею 0,60 га призведе до порушення прав третьої особи, оскільки біля його будинку не залишиться земельної ділянки під город. Матюшівська сільська рада неодноразово намагалася примирити сторони спору, які є братом й сестрою; їм пропонувалося поділити наявну земельну ділянку біля їхніх домоволодінь порівно, але спір триває. Матюшівська сільська рада в межах своєї компетенції з урахуванням рекомендації земельної комісії прийняла рішення про відмову позивачу в наданні дозволу на розробку проекту земельної ділянки саме 0,60 га, але сільська рада не відмовляла і не відмовить надати дозвіл позивачу на виготовлення проекту відведення земельної ділянки площею до 0,25 га для будівництва та обслуговування її житлового будинку та господарських споруд за адресом: [ADDRESS] Представник третьої особи пояснив, що оскаржуване рішення відповідача є правомірним. Позивач маніпулює рішеннями суду та своїм правом на спадщину за заповітом. Позивач на сьогодні є власником домоволодіння [ADDRESS] та їй перейшло право користування земельною ділянкою, на якій розміщений цей будинок і споруди у розмірі необхідних для їх обслуговування, позивач не могла успадкувати 0,60 га, оскільки спадкодавець не мала належно оформленого права власності чи користування на цю земельну ділянку, а тому не могла передати її в спадщину. При вирішенні даного спору суд виходить з наступного. За ст.118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. Відповідно до ст.12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян або юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу, а до повноважень місцевих державних адміністрацій у галузі земельних відносин належить згідно ст.17 ЗК України розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом. Отже, підставою для передачі у власність земельної ділянки є рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування відповідно до приписів наведених правових норм. Згідно ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). При цьому, відповідно до ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. Так, згідно ч.2,3 ст.1225 ЦК України, до спадкоємців житлового будинку , інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для її обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом. Також, нормами ст.30 ЗК України (1990 р.) передбачалося, що при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення, і якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі і споруди. В п.22-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 19.03.2010 року за №2 «Про внесення змін та доповнень до Постанови Пленуму ВС України від 16.04.2004 року за №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз'яснено, зокрема, що відповідно до статтей 1225 ЦК України та ст. 131 ЗК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку , інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом. За ст. 125 ЗК України (в редакції на час смерті спадкодавця [PERSON].) право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації, а відповідно до статті 126 ЗК України (в редакції на час відкриття спадщини) таким документом був державний акт, форма якого затверджується Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п.10 Постанови Пленуму ВС України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз'яснено, що відповідно до ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Таким чином, з встановлених судом обставин вбачається, що до позивача перейшло право на користування земельною ділянкою в розмірах на якій розміщений успадкований житловий будинок, і необхідних для обслуговування цього будинку, і це ніяк не 0,60 га. Позивач не надала жодних правоустановчих документів, що підтверджують належно зареєстроване право власності чи постійного користування спадкодавцем земельною ділянкою загальною площею 0,60 га. Згідно ч.2 ст. 158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Також, ч. 1 ст. 155 Земельного Кодексу України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушується права особи, щодо володіння, користування, чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Однак, суд звертає увагу, що в даному випадку мова йде не про спадкування позивачем права користування земельною ділянкою площею 0,60 га, що була закріплена за домоволодінням [ADDRESS]. Відповідач не є органом, що оформляє спадкові права. Позивач в порядку ст. 118 ЗК України подала до Матюшівської сільської ради заяву про надання дозволу на розробку проекту з землеустрою щодо відведення їй земельної ділянки площею 0,60 га. До звернення позивача в 2014 році, відповідачем не виділялася безпосередньо [PERSON] і не перебувала в її користуванні земельна ділянка орієнтовною площею 0,60 га. Так, згідно даних погосподарської книги у [PERSON] було в користуванні близько 0,60 га за домоволодінням [ADDRESS]. Однак, зазначене не створює обов'язок Матюшівській сільській раді надавати дозвіл і [PERSON] на відведення такої ж земельної ділянки загальним розміром 0,60 га. Оскаржуване рішення відповідача від 15.11.2014 року ніяким чином не порушує права позивача, щодо володіння, користування чи розпорядження її власним будинком чи належною їй земельною ділянкою біля будинку, оскільки, як пояснив представник відповідача, Матюшівська сільська рада не заперечує передати у власність позивачу земельну ділянку орієнтовною площею до 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] в с. Матюшах. А щодо іншої земельної ділянки з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства існує неврегульований тривалий спір між суміжними землекористувачами, межі не узгоджені, а тому з урахуванням вказаних конкретних обставин, рекомендації постійної земельної комісії сільської ради, відповідач відмовив позивачу в наданні дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки саме площею 0,60 га. і дане рішення було прийнято відповідачем в спосіб та у межах наданих законом повноважень. Таким чином, проаналізувавши все вищенаведене за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню. Враховуючи все вищенаведене та

Outcome: dismissed