Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-09 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього сина [PERSON] до відповідача, в якому зазначила, що вона з неповнолітнім сином є власником квартири [ADDRESS], проте фактично у квартирі не проживають з 15.06.2005 року. З відповідачем шлюб розірваний та рішенням суду відповідача позбавлено батьківських прав відносно їх неповнолітнього сина. Вважає, що відповідач по справі є сторонньою людиною, не є членом родини та його проживання у квартирі, що належить позивачу та її сину на праві власності порушує їх права як власників вільно розпоряджатися своїм майном. Просить позов задовольнити та виселити відповідача з квартири. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала у повному обсязі та пояснила, що позивач та її неповнолітній син є власниками спірної квартири, на даний час позивач мешкає в Іспанії з чоловіком, проте зареєстрована у [ADDRESS], відповідач з 10.06.2013 року не є співвласником спірної квартири та не є членом сім'ї позивача, в зв'язку з чим просить позов задовольнити. Відповідач та його представник в судовому засіданні позов не визнали. Відповідач пояснив, що спірна квартира була надана його матері на підставі ордеру, потім позивач здійснила приватизацію квартири на всіх зареєстрованих осіб, тобто на неї, їх сина та нього. Про те, що він не є власником частки квартири йому було не відомо, оскільки він не отримував документів з виконавчої служби. Про рішення суду щодо позбавлення його батьківських прав він дізнався, коли отримав позов про виселення з додатками. В спірній квартирі він зареєстрований та постійно мешкає, іншого житла він не має. Просив у задоволенні позову відмовити. Представник відповідача посилалася, що позов необґрунтований, оскільки позивачем не зазначено правових підстав для виселення відповідача, просила у задоволенні позову відмовити. Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши надані докази в їх сукупності, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що власниками квартири [ADDRESS] є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 8-11), до передачі майна стягувачу в рахунок погашення заборгованості вказана квартира була у спільній сумісній власності позивача, відповідача та їх неповнолітнього сина. Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, актовий запис № 459 від 13.05.2003 року (а.с. 15), від шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] (а.с. 16). Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 13.03.2013 року відповідача позбавлено батьківських прав відносно його неповнолітнього сина [PERSON] (а.с. 17). Сторони в останньому судовому засіданні надали суду пояснення, що ухвалою суду від 10.04.2014 року задоволено заяву відповідача про перегляд заочного рішення, вказане заочне рішення скасовано та справу призначено до розгляду в загальному порядку, проте відповідної копії ухвали суду не надали. Крім того судом встановлено, що відповідач набув право власності на спірну квартиру шляхом приватизації, в квартирі зареєстрований та постійно мешкає, на даний час є колишнім власником квартири та колишнім членом сім'ї позивача, тобто він вселився, зареєстрований та мешкає у квартирі на законних підставах. Згідно ч. 4 ст. 64 ЖК України, якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. Згідно ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ч. 4 ст. 156 ЖК України, припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. За таких обставин, суд вважає позов необґрунтованим, оскільки відповідач вселився до спірної квартири як власник, зареєстрований та мешкає в квартирі, а припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє його права користуватися квартирою. Крім того, ЖК України встановлений вичерпний перелік обставин, які обумовлюють виселення осіб з житлового приміщення без надання іншого житла, позивачем в обґрунтування позовних вимог не зазначено тих обставин, з якими закон пов'язує настання певних наслідків у вигляді виселення особи без надання іншого житла. Так, відповідно до ч. 1 ст. 109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Згідно ст. 157 ЖК України, членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. На підставі викладеного, суд приходить до переконання, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів в обґрунтування позовних вимог, в зв'язку з чим відмовляє у задоволенні позову у повному обсязі. Судові витрати суд розподіляє згідно ст. 88 ЦПК України.

Outcome: dismissed