Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-29 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей, мотивуючи позовну заяву тим, що 20.07.2002 року сторони зареєстрували шлюб у Міському відділі реєстрації актів громадського стану Управління юстиції Вінницької області, про що зроблено відповідний актовий запис №1296. Після укладення шлюбу позивач змінила своє дошлюбне прізвище « [PERSON] » на « [PERSON] ». Від шлюбу сторони мають двох дітей - синів [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , які проживають з позивачем. Спільне життя у сторін не склалось через відсутність взаєморозуміння між ними та різних поглядів на сімейні відносини та обов`язки, внаслідок чого шлюб існує формально. З 2012 року відповідач фінансово не підтримує ні дружину, ні своїх дітей, а дбає лише про власні інтереси. В зв`язку з цим, позивач змушена самостійно забезпечувати сім`ю. [PERSON] абсолютно не дбає про їх спільних дітей, хоча як батько, зобов`язаний це робити. Відповідач періодично працевлаштовується на різні роботи, проте частку з отриманого доходу на утримання дітей не надає. В зв`язку з викладеним вище, позивач звернулася з даним позовом до суду та просила розірвати шлюб між ними і стягнути з відповідача на її користь аліменти у твердій грошовій сумі на утримання сина - неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , у розмірі 4000,00 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття, починаючи з дати подання позовної заяви. Також просила стягнути з відповідача на її користь аліменти у твердій грошовій сумі на утримання сина - малолітнього [PERSON] , [INFO] у розмірі 4000,00 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття, починаючи з дати подання позовної заяви. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд їх задовольнити з підстав викладених в позовній заяві. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, зокрема вимогу в частині розірвання шлюбу, а відносно вимоги про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей - не визнав та просив в цій частині відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що позов слід задовольнити частково з таких підстав. Матеріалами справи встановлено, що 20.07.2002 року сторони зареєстрували шлюб у Міському відділі реєстрації актів громадського стану Управління юстиції Вінницької області, про що зроблено відповідний актовий запис №1296 (а.с. 14). Після укладення шлюбу позивач змінила своє дошлюбне прізвище « [PERSON] » на « [PERSON] ». Від шлюбу сторони мають двох дітей - синів [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а.с. 12-13). З довідки № 850 від 10.09.2019 року, виданої квартальним комітетом «Малі Хутори-Центр» вбачається, що позивач по даній справі та її сини [PERSON] , [PERSON] проживають за адресою: [ADDRESS] (а.с. 8). Також факт реєстрації дітей за вказаною адресою підтверджується довідками про місце проживання особи Департаменту адміністративних послуг ВМР №49078, №49081 від 01.10.2018 року (а.с. 9, 10). Спільне життя у сторін не склалось через відсутність взаєморозуміння між ними та різних поглядів на сімейні відносини та обов`язки, внаслідок чого шлюб існує формально, а тому його збереження буде суперечити інтересам позивача. Відповідно до ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Виниклі правовідносини регулюються ст.ст. 110, 112 СК України. Крім того, відповідач не надає матеріальну допомогу своїм неповнолітнім дітям та не приймає участі в їх утриманні. Відповідно до положень ст.ст. 1-3 Конвенції ООН «Про права дитини» в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи. Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України, ст. 180 Сімейного кодексу України - батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до їх повноліття. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей, і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно із ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно зі ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення; тощо. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Підстави визначення розміру аліментів у частині до заробітку (доходу) або у твердій грошовій сумі визначаються з урахуванням як положень ст. 182 СК України, так і положень ст. ст. 183, 184 СК України. Згідно із ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. При цьому, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Визначаючись щодо розміру аліментів, які підлягають стягненню на користь позивача, суд враховує те, що спільні діти проживають разом з позивачем, перебувають на її повному утриманні, що потребує значних коштів. Разом з тим, зважаючи на розмір заявлених вимог та розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, не визнання позову відповідачем в цій частині, не працевлаштування відповідача, відсутність на його утриманні інших осіб, суд вважає можливим встановити аліменти на утримання неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі розміром 1500,00 грн. щомісячно, та сина - [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі розміром 1500,00 грн., щомісячно. Відповідно до положення ч.1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір в розмірі 768,40 грн. слід стягнути з відповідача на користь позивача (а.с. 1). Оскільки позивач була звільнена від сплати судового збору за вимогу про стягнення аліментів, згідно зі ст. 141 ЦПК України, судовий збір слід стягнути з відповідача в розмірі 768,40 грн. в дохід держави. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. На підставі викладеного та

Outcome: partial