Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-02 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою до відповідачів [PERSON] , [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним, вказавши у позові, що з 11.06.2010 року по 22.11.2018 року перебувала у зареєстрованому шлюбі. Після сімейної сварки у січні 2018 року [PERSON] вигнав позивачку з дитиною з квартири, перешкоджав забрати свої особисті речі і речі сина і добровільно поділити майно, яке набуте за сім років подружнього життя. Крім майна, яке залишилося в квартирі, вони за спільні грошові кошти придбали автомобіль Voikswagen Passat, зеленого кольору, 2002 року випуску, номерний знак [NUMBER] , який був зареєстрований за [PERSON] на підставі довідки - рахунку серії ВІА № 621451 від 10.09.2014р., виданої ТОВ «Авто Драйв 2012». Свідоцтво про реєстрацію ТЗ [NUMBER] від 18.09.2014 року. Вказаний транспортний засіб 21.08.2018 року на підставі договору купівлі-продажу № 7513/18000715, виданого Запорізькою філією ТОВ «Авто-Статус» було відчужено колишнім чоловіком. Покупцем був [PERSON] . При цьому, відповідач [PERSON] діяв на свій розсуд, проти волі позивача і не в інтересах сім`ї. Позивач згоди на відчуження автомобіля не давала, домовленості щодо поділу спільного майна досягнуто не було, тому покупець і продавець в таких умовах діяли недобросовісно. Позивач просить суд визнати недійсним договір № 7513/18/000715 купівлі-продажу транспортного засобу, а саме: автомобіля Voikswagen Passat, зеленого кольору, 2002 року випуску, номерний знак [NUMBER] , VSN-код [NUMBER] , укладений 21.08.2018 року між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про час та дату судового засідання повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив, надав відзив на позов, в якому зазначив, що позовна заява є необґрунтованою і такою, що задоволенню не підлягає. Вважає, що позивач не надала суду доказів того, що їй не було відомо про продаж автомобіля, дане рішення було прийнято спільно, позивач була присутня під час оформлення куплі-продажу автомобіля і грошові кошти отримані від продажу автомобіля були поділені між ними. Покупець [PERSON] був обізнаний, що автомобіль належав подружжю [PERSON] і усвідомлював, що існує згода дружини на продаж автомобіля і не наполягав на нотаріальному посвідчення договору. Просив у задоволенні позову відмовити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явивася, про час та дату судового засідання повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив, надав відзив на позов, в якому зазначив, що відсутність згоди дружини на продаж автомобіля не може бути підставою для визнання такого договору недійсним. Позивач не надала доказів того, що він знав або не міг не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, у свідоцтві про право власності на транспортний засіб [PERSON] зазначений як єдиний власник. Просив у задоволенні позову відмовити. Слід зауважити, що однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно положень ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Перевіривши матеріали справи, оцінивши добуті та представлені докази, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] і [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 11.06.2010 року, який рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 22.10.2018 року було розірвано (а.с. 13). У період шлюбу [PERSON] і відповідачем [PERSON] було придбано майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, у тому числі 18.09.2014 року сторонами придбано спірний автомобіль Voikswagen Passat, зеленого кольору, 2002 року випуску, номерний знак [NUMBER] , VSN-код [NUMBER] , право власності на який було зареєстровано за [PERSON] (а.с. 15). На підставі договору купівлі-продажу від 21.08.2018 року № 7513/18/000715, виданої Запорізькою філією ТОВ «Авто-Старт», спірний автомобіль, відповідачем [PERSON] було відчужено на користь відповідача [PERSON] . Після реєстрації права власності за [PERSON] автомобілю присвоєно реєстраційний держномер [NUMBER] . Згідно ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства. Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину. За змістом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, якщо не доведено протилежне. За статтею 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі. Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним. Так, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Як пояснила позивачка у судовому засіданні, вона не знала про укладення вказаного договору купівлі-продажу і на підтвердження надала суду копію журналу запису до перукарні, виписку з рахунку ПАТ КБ «Приватбанк», відповідно до якої позивач розраховувалася 21.08.2020р. у салоні краси «Центр косметології» (м.Запоріжжя, вул..Південнукараїнська, 5) та магазині «Даруй добро» ( [ADDRESS] ). Суд критично відноситься до пояснень відповідача [PERSON] , викладених у відзиві на позов та його пояснень, що позивач особисто приймала участь у продажу автомобіля, узгоджувала ціну з покупцем та отримала гроші від продажу автомобіля, а також те, що [PERSON] знав, що автомобіль належав сім`ї [PERSON] . У відзиві іншого учасника угоди, відповідача [PERSON] вказано, що позивач не довела, що він знав або не міг не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, адже [PERSON] вказаний єдиним власником. Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Так, Верховним Судом України в постанові від 27.01.2016 року по справі № 6-1912цс15 висловлено правову позицію, згідно якої укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв`язку суд приходить до висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. За приписами ст. 12, 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, розглянувши справу в межах визначених предмету спору, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд вважає, що позовні вимоги доведені належними і допустимими доказами, а тому позов підлягає задоволенню повністю. На підставі викладеного,

Outcome: approved