Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-01 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа - Державний нотаріус Голопристанської державної нотаріальної контори Херсонської області Негра О. А. про визнання договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки недійсним та скасування рішення про державну реєстрацію прав власності на житловий будинок та земельну ділянку. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вона являлась власником житлового будинку [ADDRESS] на підставі Свідоцтва про право власності та на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданих Голопристанською державною нотаріальною конторою Херсонської області 14.08.1997р. за р. №1-1063, №1-1064. Та власником земельної ділянки за вказаною адресою на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку від 23.08.2007р. 25 червня 2018р. між нею та відповідачем [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] та договір купівлі-продажу земельної ділянки за вказаною адресою. Зазначені Договори посвідчені Державним нотаріусом Голопристанської державної нотаріальної контори Херсонської області Негра Олегом Анатолійович за реєстровим №517 та №518. Однак вищезазначений договір не відповідає її внутрішньому волевиявленню, підписаний внаслідок помилки щодо правової природи з її боку, оскільки наміру продавати єдине житло вона не мала, мала на меті такий договір, який забезпечить догляд за нею та матеріальне утримання, по даний час вона проживає в будинку, зареєстрована в ньому та несе витрати по оплаті житлово-комунальних послуг. З врахуванням посилання у позові, просила визнати недійсним договори, як такі, що укладені всупереч її внутрішньої волі, укладені під впливом помилки на підставі ч. 1 ст. 229 ЦК України. В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги у повному обсязі та пояснила, що [PERSON] являється людиною похилого віку, в спірному будинку проживала одна, її єдина донька - [PERSON] більше 30-ти років проживає в Росії в Мурманській області разом зі своєю сім'єю. В лютому 2018 року [PERSON] виповнилось 85 років, стан її здоров'я значно погіршився, вона повністю втратила зір, після падіння переламала шийку стегна, в результаті чого залишилась прикутою до ліжка, в безпорадному стані та потребувала сторонньої допомоги. З цього приводу вона звернулася до подруги дочки - [PERSON] з проханням підшукати їй таку людину яка б погодилась проживати разом з нею, матеріально її утримувати, доглянути до смерті та в разі смерті поховати, отримавши за це її нерухомість. Проти наміру укласти таку угоду не заперечувала і донька, оскільки у неї не було можливості доглядати за матір'ю та матеріально утримувати, адже вона пенсійного віку та мешкає в Росії. [PERSON] запропонувала [PERSON] свою подругу - [PERSON] , яка погодилась на вищевказані умови та взяла на себе виконання всіх процедурних моментів для підготовки та укладення договору, а також понести всі необхідні матеріальні витрати пов'язанні з укладанням договору. 25 червня 2018 року за місцем проживання позивача відбулося підписання договору. На час укладення договору [PERSON] перебувала у незадовільному фізичному та моральному стані, оскільки вона є хворою людиною, з вадами зору, прикутою до ліжка, потребувала сторонньої допомоги і не усвідомлювала, що замість договору довічного утримання нею укладено договір купівлі-продажу належного їй житлового будинку та земельної ділянки. Після підписання спірних договорів відповідач жодного разу не з'явилася за місцем проживання позивача, на телефонні дзвінки не відповідала, будь-якої обумовленої допомоги не надавала, а в подальшому від дочки позивач дізналася про зміст договорів які вона підписала та зрозуміла, що позбавилася єдиного свого житла. У зв'язку з чим звернулася до правоохоронних органів із заявою про вчинення [PERSON] злочину проти неї. Вважає, що спірні договори не призвели до відповідних правових наслідків, позивач не отримувала ніяких грошей від відповідача, не мала наміру продавати єдиний належний їй на праві власності житловий будинок, а лише розраховувала на надання відповідачем допомоги та догляду. Волевиявлення [PERSON] під час укладання спірних нотаріально посвідчених угод було спрямоване на одержання від відповідача необхідної допомоги за віком та станом здоров'я, а не на відчуження. Наполягає, що при укладанні договору купівлі-продажу позивач помилялася щодо юридичної природи правочину, який вчиняла, наділяла його характеристиками, які притаманні іншому договору, а саме, договору довічного утримання (догляду). Просить визнати спірні договори недійсними та скасувати рішення про державну реєстрацію. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову та показав, що між позивачем, її донькою та відповідачем була домовленість про купівлю-продаж спірного житлового будинку та земельної ділянки. До підписання договорів [PERSON] та її дочці була сплачена обумовлена в договорах сума в повному обсязі. Договори укладались за місцем проживання позивачки. Текст Договорів [PERSON] прочитала особисто та нотаріусом було встановлено дієздатність продавця та роз'яснено зміст договору та наслідки його укладання, ніяких зауважень з боку позивача не надходило. Те, що позивач до теперішнього часу проживає у спірному будинку та сплачує комунальні послуги нічого не свідчить, оскільки факт передачі речі при купівлі-продажу не має значення для переходу моменту права власності. Просить в позові відмовити за необґрунтованістю. Третя особа - Державний нотаріус Голопристанської державної нотаріальної контори Херсонської області Негра О. А. заперечував проти задоволення позовних вимог показавши суду, що дійсно ним посвідчувались два договори купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки укладених між [PERSON] та [PERSON] Вказані договори ним посвідчувались поза приміщенням Голопристанської ДНК з виїздом із-за похилого віку та стану здоров'я продавця [PERSON] Вказані договори позивач самостійно прочитала та підписала, сторонам були роз'яснені зміст та наслідки укладення вказаних договорів, ніяких заперечень ні від кого не надходило. Зазначені договори були зареєстровані в установленому законом порядку. Суд, вислухавши думку, пояснення, доводи сторін по справі та свідків, ознайомившись та дослідивши матеріали справи та надані докази, вважає позов таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі на підставі встановлених фактичних обставин по справі. Так, судом встановлено, що позивач [PERSON] відповідно до Свідоцтва про право власності та на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданих Голопристанською державною нотаріальною конторою Херсонської області 14.08.1997 р. за р.№1-1063, №1-1064 являлась власником житлового будинку з надвірними спорудами та земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] . 25.06.2018 між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку та договір купівлі-продажу земельної ділянки розташованих за адресою: [ADDRESS] . Вказані договори були посвідченні державним нотаріусом Голопристанської ДНК Негра О. А. та зареєстровані в державному реєстрі за №517 та №518, що також підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а. с. 7, 8, 9-10). Договори посвідчувались нотаріусом поза приміщенням Голопристанської ДНК з виїздом із-за похилого віку та стану здоров'я продавця. Суд вважає, що вищевказані договори купівлі-продажу укладені внаслідок помилки продавця, щодо дійсності своїх намірів, а отже підлягають визнанню недійсними з наступного. Так із пояснень представника позивача слідує, що [PERSON] мала намір та бажання укласти такий договір, який би забезпечував їй в подальшому при відчуженні належної їй нерухомості постійний догляд за нею, матеріальну та моральну підтримку. А отже підписуючи спірні договори вона усвідомлювала, що це саме той договір, який відповідає її внутрішній волі. Вказаний факт підтвердили в судовому засіданні свідки: [PERSON] , яка суду показала, що позивач [PERSON] являється матір'ю її подруги з якою у неї дружні стосунки. Навесні 2018 року, позивач знаходячись в безпорадному стані, а саме: будучи сліпою та прикутою до ліжка у зв'язку з переломом шийки стегна, звернулася до неї з проханням підшукати порядну людину, яка б переїхала до її будинку та доглянула до смерті, матеріально та морально підтримуючи взамін на її житловий будинок. Таку людину вона підшукала і це була її давня подруга - [PERSON] , яка давно мріяла переїхати з села Лиманівка, де вона проживала з чоловіком, в м. Гола Пристань, однак за браком коштів житловий будинок купити не було можливості, тому отримати таким чином у власність будинок вона сприйняла з задоволенням, а 25 червня 2018 року від дочки позивача [PERSON] дізналася, що договір між її мамою та [PERSON] укладений і що [PERSON] попросила час для вирішення питань з переїздом. Згодом в телефонному режимі вона повідомила [PERSON] , що між нею та бабусею була домовленість про купівлю в неї житлового будинку і ніяких обіцянок по догляду вона не давала про що свідчать договори купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки. Вона намагалась поспілкуватись з подругою [PERSON] та з'ясувати, як так сталося, що був укладений договір купівлі-продажу, замість договору довічного утримання, однак відповідач на її телефонні дзвінки не відповідала і припинила з нею спілкування. Зі слів [PERSON] їй відомо, що ніяких грошових коштів від [PERSON] ні вона, ні її дочка не отримували, укладаючи договір вона вважала, що таким чином отримавши її житло, вона буде забезпечена доглядом до самої смерті. Те, що ніяких грошових коштів позивач не отримувала, підтверджується тим, що мати з дочкою проживають на єдину мізерну пенсію та на виручені грошові кошти від продажу речей з будинку. Свідок [PERSON] суду показала, що вона разом з сім'єю постійно проживає в м.Североморськ Мурманської області. Її мати - [PERSON] , проживає в [ADDRESS] в належному їй будинку одна, оскільки іншої рідні крім доньки не має. Навесні 2018 року їй зателефонувала подруга [PERSON] , яка проживає по-сусідству з матір'ю та повідомила, що мати поламала шийку стегна, осліпла та не може самостійно себе обслуговувати, отже необхідно шукати людину яка б погодилась її доглянути, поховати отримавши за це належний матері будинок. Вона погодилась на таку пропозицію. 25.06.2018 за місцем проживання матері, в присутності [PERSON] та її чоловіка відбулося посвідчення договору. [PERSON] забрала договір і повідомила, що їй необхідно деякий час на вирішення побутових питань і вона переїде проживати до мами, але тривалий час відповідач не приїздила та не виходила на зв'язок. На початку вересня вона зателефонувала [PERSON] і та їй повідомила, що ніякої обіцянки доглядати за [PERSON] вона не давала, а купила у неї будинок та земельну ділянку. Вона відразу звернулася до нотаріуса, де їй повідомили, що дійсно укладався договір купівлі-продажу, а не договір довічного утримання і що [PERSON] з самого початку повідомила нотаріуса, що купує житловий будинок у [PERSON] Свідок стверджує, що у матері ніколи не було наміру відчужувати житловий будинок, оскільки це єдине її житло. Їй необхідна була допомога по догляду і підписуючи договір вона мала на меті тільки договір довічного утримання. Крім цього, ніяких грошей ні мати, ні вона не отримували від [PERSON] , у якої, як їй стало відомо, існують великі борги і належне її чоловіку житло знаходиться в заставі та під арештом. [PERSON] проживала і продовжує проживати після підписання договору в належному їй будинку, сплачує комунальні послуги, оформила субсидію. Згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). При цьому, згідно із п. п. 7, 19, 20 Постанови №9 Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та їх застосування наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до ст. ст. 229-233 ЦК України, правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги до правочинів. Зокрема, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати внутрішній волі, а правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Їх невиконання є підставою для визнання правочинів недійсними. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю (ч. 1 ст. 216 ЦК України). Відповідно до ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Під помилкою слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб'єкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення, при відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена. Відповідно до роз'яснень, викладених в п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06 листопада 2009 року, правочин вчинений під впливом помилки відповідно до ст. 229 ЦК України, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилялась сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка мала місце, а також що вона має істотне значення. Не має правового значення помилка щодо одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Отже, наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору купівлі-продажу замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору купівлі-продажу та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором та продовження позивачем проживати в спірному будинку після укладення договору. Судом встановлено, що на час укладання оспорюваного договору [PERSON] знаходилась у віці 85 років, тобто була людиною похилого віку, самотня, оскільки єдина донька - [PERSON] , пенсійного віку, є громадянкою Росії і проживає в Мурманській області разом із сім'єю. Крім цього, позивач страждає на ряд хронічних захворювань, що підтверджується довідкою №602 від 14.11.2018 КП «Голористанський центр первинної медико-санітарної допомоги» Голопристанської районної Ради Херсонської області в якій зазначено, що [PERSON] 10.01.2018 зверталась до окуліста, де їй був поставлений діагноз: термінальна глаукома правого ока, артіфакія (сліпота) правого та лівого ока. 13.08.2018 хвору відвідав на дому дільничний терапевт, яким поставлений [PERSON] діагноз: «ДЕП ІІІ ст. змішаного генезу, церебральний атеросклероз, ІХС, постійна форма фібриляції пересердь,СН 11 А. Перелом шийки правого стегна, деформуючий остеоартроз, виражений больовий синдром» (а. с. 12, 18,-20). Стан здоров'я середньої ступеня тяжкості. Хвора самостійно не пересувається і потребує постійного стороннього догляду, що також підтверджується поясненнями свідків [PERSON] та [PERSON] ,які суду показали, що вони являються сусідами позивача [PERSON] , яка проживала в будинку одна та якій вони допомагали по господарству, оскільки єдина дочка її проживає за кордоном. Коли почалися проблеми у [PERSON] з зором то возили її до лікарні, де їй робили операцію, але згодом вона стала сліпнути і вже на початку 2018 року нічого не бачила. Через вади зору весною 2018 року вона впала та переламала шийку стегна і з того часу прикута до ліжка. Будучи в такому стані їй необхідна була стороння допомога, яку вони надавали, але це було замало, оскільки потрібна була людина, яка б з нею постійно проживала і вона підшукувала таку людину, але наміру продати належний їй житловий будинок вона ніколи не висловлювала. Щодо укладення договору купівлі-продажу житлового будинку їм нічого не відомо. На даний час [PERSON] доглядає її донька і крім них в будинку більше ніхто не проживає, матеріальний стан їх дуже скрутний, оскільки мають дохід у вигляді бабусиної пенсії. Також показами свідка [PERSON] , яка суду пояснила, що вона знайома з позивачем [PERSON] , оскільки деякий час весною 2018 р. на прохання [PERSON] здійснювала за нею догляд до приїзду дочки. [PERSON] тяжко хвора, вона прикута до ліжка і нічого не бачить, тому стороння допомога їй вкрай необхідна і підшукували людину яка б її доглядала постійно. Розмов про продаж будинку вона ні від кого не чула і їй нічого не відомо про укладання договорів купівлі-продажу. Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Виходячи з вищевикладеного суд вважає що, даний договір не був направлений на реальне настання правових наслідків, обумовлених ним, оскільки після підписання договору позивач залишається зареєстрованою у спірному будинку та проживає в ньому, про що свідчить запис в Домовій книзі, про реєстрацію позивача у спірному житловому будинку, а також відомості про реєстрацію зазначені в паспорті [PERSON] , актом про проживання [PERSON] в будинку [ADDRESS] від 03.12.2018, а відповідач натомість продовжує проживати у належному їй та чоловіку будинку в с. Лиманівка. Дана обставина не оспорюється і представником відповідача, тому не підлягає доказуванню, що відповідає положенням ЦПК України. Позивач [PERSON] самостійно продовжує сплачувати комунальні послуги, що підтверджується квитанціями про сплату комунальних послуг, а також повідомленням про призначення субсидії за вказаною адресою на ім'я позивача. Крім того, спірне жило, а саме: житловий будинок [ADDRESS] є єдиним житлом [PERSON] , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 30.11.2018, де зазначено, що за [PERSON] будь-яка нерухомість не зареєстрована (а. с. 11). Вищезазначені обставини дають підстави для висновку про намір позивача на укладення договору довічного утримання, тобто особа помилялася щодо правових наслідків договору, що є обставиною, яка має істотне значення, а тому наявні передбачені ст. 229 ЦК України підстави для визнання правочину недійсним. Даний правовий висновок викладений в Постанові Верховного суду України від 27 квітня 2016 року у справі №6-372цс16, який відповідно до ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковим для суду. Посилання представника відповідача на те, що [PERSON] сплатила позивачу грошові кошти азначені в договорах купівлі-продажу, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки спростовуються поясненнями представника позивача, свідченнями свідка [PERSON] та свідка [PERSON] , яка заперечувала наявність грошових коштів на купівлю нерухомого майна у відповідача та її сім'ї, адже вона підшукувала тривалий час їм житловий будинок в м [ADDRESS] , але за браком коштів вони не могли купити навіть дешеву будівлю. Крім цього в наданому представником позивача доказі - витязі з реєстру прав власності на нерухоме майно зазначено, що у чоловіка [PERSON] [PERSON]. є боргові зобов'язання перед кредитною спілкою «Єдність» а належний йому будинок знаходиться в заставі та під забороною на відчуження. Суд ставить під сумнів твердження представника відповідача про передачу грошових коштів продавцю, оскільки згідно його пояснень гроші нібито передавались [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не змігши пояснити в який час передавались гроші, в якій валюті та якими купюрами, а також не зміг пояснити чому відповідач до теперішнього часу не проживає у придбаному нею будинку і чому до теперішнього часу в ньому проживає позивач. Отже, у суду є підстави вважати, що договір купівлі-продажу не був спрямований на реальне настання правових наслідків та укладаючи договір купівлі-продажу позивач помилялася щодо дійсних обставин, які мають істотне значення. Статтею 216 ЦК України встановлено, що недійсний правочин не створює правових наслідків крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі визнання недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі відшкодувати вартість того, що одержано за цінами. які існують на момент відшкодування. Оскільки, в матеріалах справи відсутні докази про сплату відповідачем грошових коштів за договором купівлі-продажу спірної нерухомості та позивач продовжує проживати в будинку, сплачувати за нього комунальні платежі, суд не застосовує до сторін реституцію, оскільки жодна із сторін умови договору купівлі-продажу не виконала: грошові кошти за житловий будинок та земельну ділянку покупець продавцю не сплатив, та після вчиненого правочину продавець вищевказану нерухомість покупцю не передав. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягають стягненню судові витрати по справі, що складаються з: витрат по сплаті судового збору в розмірі 352 (триста п'ятдесят дві) грн. 40 коп., відповідно до квитанції від 05.12.2018 №32 (а. с. 25) та витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 7600 (сім тисяч шістсот) грн. 00 коп., що підтверджуються квитанцією до прибуткового касового ордеру від 18.02.2019 №1, розрахунком витрат на правничу допомогу, актом прийому-передачі наданих послуг до Договору про надання юридичних послуг (а. с. 81, 82-84), а всього в сумі 7952 (сім тисяч дев'ятсот п'ятдесят дві) грн. 40 коп. Також, відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню судовий збір в дохід держави в сумі 704 (сімсот чотири) грн. 80 коп. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved