Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-11 00:00:00

позивач звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про розподіл майна подружжя, та на підставі ст. ст. 60, 70, 71 СК України, просила визнати за нею право власності на 60% домоволодіння, розташованого за адресою: вул. Мічуріна, 6, с. Петропавлівка, Городищенського району Черкаської області, за відповідачем 40% вищезазначеного домоволодіння. Вказує, в обґрунтування поданої заяви, що з відповідачем перебувала у шлюбі з 03.01.2009 року, який рішенням Городищенського районного суду Черкаської області від 25.12.2014 року було розірвано (справа №691/1582/14-ц). В шлюбі народилось двоє дітей [PERSON], [INFO] (свідоцтво про народження серія 1-СР №093049, видане виконавчим комітетом Петропавлівської сільської ради Городищенського району Черкаської області), та [PERSON], [INFO] (свідоцтво про народження серія 1-СР №129417, видане виконавчим комітетом Петропавлівської сільської ради Городищенського району Черкаської області). Під час проживання в шлюбі з відповідачем, за спільні сімейні кошти на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, 24. 03. 2010 року придбали домоволодіння, що розташоване за адресою: вул. Мічуріна, 6, с. Петропавлівка, Городищенського районного суду Черкаської області. Житлова площа будинку становить 48,2 кв.м., загальна 96,1 кв.м., та складається з: прибудови з ганком «а», літньої кухні «Б», гаражу «В», сараю «Г», сараю «Д», вбиральні «Ж», погреба «П/д», криниці - №1. Перед розірванням шлюбу, домовились про розподіл нерухомого майна, проте постало питання про розподіл нерухомого майна, спір не змогли вирішити в добровільному порядку. В разі поділу спільного сумісного майна подружжя, у відповідності до ст.60 СК України, частки подружжя є рівними. Водночас, відповідно до ч.1 ст.71 СК України, при поділі майна повинні враховуватись інтереси неповнолітніх дітей, а також інші істотні обставини. Враховуючи інтереси неповнолітніх дочок [PERSON] та [PERSON], які після розірвання шлюбу із відповідачем не проживають, продовжують проживати з матірю, та для подальшого розвитку яких необхідна додаткова житлова площа, вважає, що можливо відійти від рівності часток, визнавши за [PERSON], право власності на 60% житлового будинку, що розташований за адресою: вул. Мічуріна, 6, с. Петропавлівка, Городищенського району Черкаської області. Крім того, остання кілька років самотушки дбала про домоволодіння та несла витрати повязані з утримання будинку. Відповідач до зали судового засідання не зявився, повідомлявся належним чином, права та законні інтереси представляє адвокат на підставі Договору про надання правової допомоги, ордеру серія ЧК №025580 від 22.10.2015р., з правом брати участь у судовому розгляді цивільної справи без особистої участі клієнта. До судового розгляду зявилися позивач, представник позивача, представник відповідача, та свідки, зі сторони позивача: [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Суд, вислухавши думку позивача, представника позивача, на підтримання заявлених вимог з підстав, викладених у позові, та зазначили, що після розірвання шлюбу відповідач у будинку, що є їх спільною власністю не проживає, кошти на ремонтні роботи не надавав та не бажає відшкодувати понесені витрати, не утримує малолітніх дітей, що проживають з матірю, має заборгованість зі сплати аліментів, не бере участі у їх вихованні, кошти за які було придбано нерухомість, з визначенням за договором купівлі-продажу часток, належали її батькам, та просила, при поділі майна подружжя, відступити від рівності часток; свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], котрі засвідчили той факт, що житловий будинок по вул. Мічуріна, 6 у с. Петропавлівка, Городищенського району Черкаської області, фактично був придбаний за кошти сімї [PERSON], що являються батьками позивача, але за рекомендацією нотаріуса були оформлені на [PERSON], [PERSON] у рівних частинах, кошти на ремонт будинку та оплату комунальних послуг здійснює позивач, а відповідач участі не бере, у будинку не проживає; представника відповідача, яка заперечила, вказавши, що за діючим законодавством, при частковій власності діє презумпція, яке не дозволяє змінити частку у спільному майні, чи то в сторону збільшення, чи то в сторону зменшення, а придбаний будинок сторонами під час шлюбу, за їх домовленістю є саме таким, не спільною сумісною власністю, як намагається довести позивач, її представник, які фактично намагаються довести в суді та змінити договірні стосунки, договір купівлі-продажу житлового будинку від 24.03.2010р. є чинним, що стосується заборгованості по аліментах, стягнення витрат, понесених на ремонт будинку, то це інший предмет позову, і за рахунок цього можливість змінювати частки у спільній частковій власності законодавством не передбачено, а також дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Відповідно до ст.355 Цивільного кодексу України, майно, що у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Тобто, у цивільному праві спільна власність поділяється на часткову та сумісну. Режим цих видів спільної власності різний. Якщо часткова власність може виникнути у будь-яких осіб, бажаючих придбати майно на таких умовах, то спільна сумісна власність може виникнути тільки в передбачений у законі випадках. Майнові відносини подружжя регулюються сімейним та цивільним законодавством. Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності, за нормами ч.1 ст.368 ЦК України, є спільною сумісною власністю. Згідно ч.3, ч.4 даної статі, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сімї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Виходячи із положень п.30 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007 року, рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідністю взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є обєктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК України. При вирішенні спору про поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст.70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (ч.1 ст.60 СК). Отже, спільна власність на майно, яке подружжя наживають в період шлюбу, виникає в силу закону, та діє режим спільної сумісної власності подружжя. За змістом ч.2 ст.372 ЦК України та ч.1 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Із матеріалів судової справи вбачається, що 24.03.2010 року [PERSON], відповідач у справі, та [PERSON], позивач у справі, купили, в рівних долях, кожний, житловий будинок, що розташований у с. Петропавлівка Городищенського району Черкаської області, по вул. Мічуріна, 6, що підтверджується договором купівлі-продажу житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Городищенського нотаріального округу Черкаської області [PERSON]. За даними про реєстрацію права власності на нерухоме майно, технічного паспорту на житловий будинок, витягу з Державного реєстру правочинів, [PERSON] та [PERSON] на праві приватної власності належать частки 1/2 . Режим спільної власності є законним режимом майна подружжя, та діє, якщо не встановлено інше. Виходячи з положень ч.1 ст.356 ЦП України, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм в певних частках майном, яке становить єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою у праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними і визначаються відповідними відсотками від цілого або в дробовому вираженні. У силу положень ст. ст. 21, 24, 41 Конституції України, ст. ст. 319, 358 ЦК України, всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Спільна власність на житло, регулюється гл.26 ЦК України, та відповідно до ст.355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Вбачається, що позивач не оспорюючи набуття колишнім подружжям права власності на будинок в рівних долях, по 1/2 частині за кожним, просить розділити майно, як спільну сумісну власність подружжя, з зміною часток, посилається на те, що на час придбання будинку відповідач був студентом, доходів не мав, домоволодіння розташоване по вул. Мічуріна, 6 у с. Петропавлівка, Городищенського району Черкаської області, було придбане за кошти її батьків, з літа 2014 року подружжя перестало існувати, продовжує здійснювати ремонтні роботи в будинку, оплачує комунальні послуги, відповідач не сплачує аліменти на утримання дітей, не бажає відшкодувати частину понесених нею витрат на ремонт. Сукупність зібраних по справі доказів обєктивно свідчить про те, що житловий будинок за адресою: вул. Мічуріна, 6, с. Петропавлівка, Городищенського району Черкаської області, придбаний подружжям [PERSON], сторонами у справі, в рівних долях, кожний, тобто, належить їм на праві спільної часткової власності. З огляду на встановлене, з урахуванням вимог діючого законодавства, не стає спільною сумісною власністю подружжя те майно, що придбане ними в період шлюбу у спільну часткову. Оскільки розгляд справи проводиться в межах заявлених вимог і на підставі поданих доказів, підстав для застосування до спірних правовідносин положень ст. ст. 60, 70, 71 СК України, на які посилається позивач, представник позивача, не вбачається. Вбачається, що у порушення вимог статті 60 ЦПК України, яка зобовязує кожну сторону довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, ні позивачем, ні представником позивача, суду не було надано обєктивних, переконаних доказів, що житловий будинок є обєктом права спільної сумісної власністю подружжя. З огляду на те, що правовий режим спільної часткової власності, нормами діючого законодавства, не передбачає можливості зміни часток, суд вважає, що у задоволені позовних вимог слід відмовити, так як порушується принцип рівності прав співвласників, а правовий режим спільної часткової власності враховує інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших.

Outcome: dismissed