Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-06 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача , в якому просить: визнати недійсним договір дарування від 04.04.2018 року квартири [ADDRESS] та поновити позивачу право власності на квартиру . В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 04.04.2018 року ПН ХМНО Варниковою К . В. складено та посвідчено договір дарування квартири [ADDRESS] , укладеного між позивачем та відповідачем . За умовами договору позивач безоплатно передала у власність відповідача спірну квартиру , а відповідач прийняла її . Спірна квартира є єдиним житлом позивача , право власності на інші об`єкти нерухомого майна у позивача відсутні. Позивач за родинним зв,язками є матір,ю відповідача , має незадовільний стан здоров,я , страждає на хронічні захворювання ендокринної та серцево - судинної систем , користується кардіостимулятором, мешкає в квартирі одна. Похилий вік та стан здоров,я позивача є чинниками ,які обумовлюють постійну потребу позивача у догляді та зовнішній допомозі при здійсненні повсякденних побутових справ. Позивач мала попередню домовленість з відповідачем про те, що відповідач буде її доглядати , а саме: щоденно відвідувати , готувати їжу, здійснювати прибирання , прати одяг, допомагати в проведенні медичних процедур , купувати необхідні ліки та виконувати інші дії спрямовані на набуття позивачем гідної якості життя. Бажаючи укласти з відповідачем договір довічного утримання позивач помилково уклала договір дарування належної їй квартири . Після укладання зазначеного договору відповідач змінила своє ставлення до позивача , не забезпечувала продуктами харчування , ігнорувала домовленість щодо утримання та догляду, усунулася від витрат на утримання квартири. Ухвалою суду від 17 грудня 2019 року в задоволенні заяви позивача про забезпечення позову відмовлено . Ухвалою суду від 22 грудня 2019 року в задоволенні заяви позивача про забезпечення позову відмовлено . 01 лютого 2019 року позовну заяву прийнято до розгляду , відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та справу призначено у підготовче засідання. 28 лютого 2019 року ухвалою суду залучено ПАТ «УкрСибБанк» до участі у справі , в якості третьої особи ,яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Підготовче засідання закрито та справу призначено до судового розгляду. Ухвалою суду від 28 березня 2019 року залучено ТОВ «ФК «Довіра і гарантія» до участі у справі в якості правонаступника ПАТ «УкрСибБанк». В судове засідання представник позивача не з,явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності , позовні вимоги підтримав , просив задовольнити. Відповідач в судове засідання не з,явилася, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності , позовні вимоги визнала. Третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Варникова К. В. в судове засідання не з,явилася. Представники третіх осіб Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Основ,янському та Слобідському районах м. Харкова ГТУЮ у Харківській області та ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» в судове засідання не з,явилися. Суд, з,ясувавши обставини справи та дослідивши докази в їх сукупності, прийшов до наступного. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до ч. 3 та ч. 4 ст. 12, ч. 1 та ч. 2 ст. 13 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] , яка є власником квартири [ADDRESS] уклала договір дарування зазначеної квартири із [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Варніковою Ксенією Вікторівною 04 квітня 2018 року. З копії паспорту [PERSON] вбачається, що вона зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Копія пенсійного посвідчення є підтвердженням того , що позивач є пенсіонером, з копії виписки із медичної карти стаціонарного хворого № 4262 вбачається що [PERSON] має тяжкі захворювання ендокринної та сердечно-судинної систем, тобто має незадовільний стан здоров`я. Копії квитанцій про сплату комунальних послуг підтверджують, що саме [PERSON] сплачувала всі видатки, пов`язані із утриманням спірної квартири з моменту дарування по час звернення до суду із позовом. Статтею 717 ЦК України визначено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятись у формі, встановленій законом, спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. У ст.204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину, а саме - правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч.3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочинну прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Згідно з ч.1 ст.229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до роз`яснень п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійним лише з підстав, встановлених законом та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Згідно п.19 вказаної постанови, відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст.229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Під помилкою варто розуміти неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності, уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Хибні уявлення про права та обов`язки сторін можуть слугувати підставою визнання правочину недійсним як вчиненого за наявності істотної помилки. Суд приходить до висновку, що [PERSON] при даруванні спірної квартири мала на меті вчинення договору довічного утримання, тобто відбулася помилка щодо природи правочину, яка має істотне значення, оскільки укладаючи договор дарування, [PERSON] , яка є особою похилого віку, фактично позбавила себе права власності на житло, а іншого житла в неї немає. Відповідно до ч.4 ст.203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Відповідно до ч.2 ст.719 ЦК України, договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Таким чином, позовні вимоги про визнання договорів дарування недійсними є обґрунтованими та підлягають задоволенню, оскільки підтверджені дослідженими в суді належними доказами. Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. У п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що відповідно до ст.ст.215 та 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Оскільки судом встановлено, що [PERSON] була власником спірного майна, то у зв`язку із задоволенням позову про визнання договору дарування недійсними за нею необхідно визнати право власності на дане майно. Судом встановлено,що під час підписання спірного договору позивачка через свій похилий вік (74 року) та хворобливий стан, як вона стверджувала, не розуміла природу вчиненого нею правочину та настання його наслідків. З цих причин помилялась щодо правової природи правочинів та їх наслідки, прав та обов`язків сторін, вважала, що укладає саме договір довічного утримання. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 10 квітня 2019 року № 522/9562/16-ц. Оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підтверджені належними доказами, а тому підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved