Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-20 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини, посилаючись на те, що в добровільному порядку останній допомогу на її утримання не надає, просила позов задовольнити. У судовому засіданні позивач надала суду заяву про те, що помилково зазначила у позовній заяві суму, яку вона прохає стягнути з відповідача у якості аліментів: « 1500,00 грн.» зазначила « 15000,00 грн.», свої позовні вимоги підтримала, наполягаючи на їх задоволенні. Відповідач позовні вимоги не визнав, посилаючись на те, що у зв'язку із скрутним матеріальним становищем на даний час не має можливості виплачувати аліменти на утримання дитини в сумі 1500,00 грн.. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про часткове задоволення позову з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 30.08.2003 року по 21.10.2010 року, мають малолітнього сина [PERSON], [INFO], який проживає з позивачкою та знаходиться на її повному матеріальному утриманні. На даний час відповідач добровільно матеріальну допомогу на утримання дитини не надає. Стаття 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Відповідно до принципу № 4 Декларації прав дитини дитині має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальний догляд і охорона повинні бути забезпечені як їй, так і її матері, включаючи допологовий і післяпологовий догляд. Дитині має належати право на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування. Згідно зі ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 р., батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Це положення відбите і в національному законодавстві. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Таким чином, системний аналіз норм законодавства, дає підстави стверджувати, що як матір, так і батько зобов'язані неухильно дотримуватися свого обов'язку щодо утримання та виховання дитини. Відповідно, невиконання зазначеного обов'язку тягне за собою встановлену законом відповідальність. Згідно ст. 181 СК України аліменти на утримання дитини присуджуються у частці від доходу батьків або у твердій грошовій сумі. Відповідно до вимог ст.ст. 182, 183 СК України, з урахуванням скрутного матеріального становища відповідача, суд визначає аліменти на користь позивачки в сумі 500 гривень щомісячно від частини його доходу. Відповідно до ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Виходячи з викладеного, суд задовольняє позов частково.

Outcome: partial