Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-10 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини за кордон України без згоди батька. Свої позовні вимоги [PERSON] мотивує тим, що шлюб між нею та відповідачем розірвано 26 квітня 2016 року рішенням Березанського міського суду Київської області. Від шлюбу у них із [PERSON] є двоє дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Діти перебувають на утриманні позивача. Останнім часом відповідач безпідставно чинить перешкоди у здійсненні заходів, спрямованих на покращення здоровя дітей, їх фізичного та духовного розвитку. Зокрема, [PERSON] відмовляється надати передбачений законодавством дозвіл на виїзд за кордон [PERSON], [INFO] на літній відпочинок (до родичів) на півострів Крим. Тому позивач просила задоволити позов та надати [PERSON] дозвіл на виїзд за кордон [PERSON], [INFO] до досягнення ним 16 років без згоди (дозволу) батька дитини [PERSON]. А також дозволити [PERSON] без згоди батька, [PERSON], оформлювати документи для тимчасового виїзду або супроводу неповнолітньої дитини, [PERSON], [INFO], за межі України до досягнення ним 16 років. У судовому засіданні позивач свої вимоги підтримала у повному обсязі, однак пояснила, що на даний час спору між нею та відповідачем з приводу виїзду дитини за кордон не існує. Представник третьої особи Служби у справах дітей виконавчого комітету Березанської міської ради Київської області проти задоволення позову заперечувала, вказавши, що у разі відсутності спору між батьками про виїзд дитини за кордон оформлення документів здійснюється у визначеному законом порядку в позасудовий спосіб, однак при наявності спору кожна сторона повинна довести суду свою, позицію, зокрема, і відповідач, безпосередньо в ході судового розгляду. Відповідач в судове засідання не з'явився, проте від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги він визнав у повному обсязі. Враховуючи думку учасників судового розгляду, суд визнав за можливе проводити розгляд справи за відсутності відповідача Заслухавши пояснення позивача, представника третьої особи, дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що сторони з 07 лютого 1998 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Березанського міського суду Київської області від 26 квітня 2016 року було розірвано (а.с. 8). [PERSON] та [PERSON] мають двох спільних дітей, [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] (а.с. 6-7). Після розірвання шлюбу діти залишилися проживати з позивачем. Згідно із ст.141 Сімейного кодексу України батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Статтею 313 Цивільного Кодексу України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників, та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадяни України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», Порядком оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, його тимчасового затримання та вилучення, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 7 травня 2014 р. № 152. Як вбачається з положень ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. П. 3 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, його тимчасового затримання та вилучення, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 7 травня 2014 р. № 152 передбачено, що паспорт для виїзду за кордон оформляється особам, які не досягли шістнадцятирічного віку, на чотири роки, а особам, які досягли шістнадцятирічного віку, - на 10 років. Так, п.п. 2 п. 20 вказаного вище Порядку встановлено, що особі, яка не досягла шістнадцятирічного віку оформлення, видача та обмін паспорта для виїзду за кордон здійснюється на підставі заяви-анкети одного з батьків (якщо батьки не перебувають у шлюбі - на підставі заяви-анкети того з батьків, з ким проживає особа), усиновлювачів, опікунів, піклувальників або інших представників. У разі оформлення паспорта для виїзду за кордон у закордонній дипломатичній установі України заява від другого з батьків не вимагається, якщо він є іноземцем або особою без громадянства. З огляду на викладене діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Таким чином, суд звертає увагу сторін на те, що надання дозволу на виїзд дитини за кордон та на оформлення документів для тимчасового виїзду або супроводу неповнолітньої дитини за межі України в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватись, якщо існують перешкоди для оформлення вказаних документів у порядку, визначеному законом та підзаконними актами. З пояснень, наданих у судовому засіданні позивачем, та з клопотання, направленого відповідачем до суду (а.с. 22), вбачається, що будь-якого спору між сторонами з приводу виїзду дитини за кордон немає. Згідно з п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Під час судового розгляду судом не встановлено жодних обставин, якими позивач обґрунтовувала свій позов, а також не було надано жодних доказів того, що відповідач відмовляється надати передбачений законодавством України дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини за кордон, у порядку, визначеному чинним законодавством (а.с. 2 абз. 5). Натомість встановлено, що відповідач не заперечує проти надання дозволу на виїзд закордон [PERSON] та проти оформлення документів для тимчасового виїзду або супроводу дитини (а.с. 22). Інших фактичних даних, які б мали значення для вирішення справи судом встановлено не було. Отже, судом не було встановлено жодних спірних правовідносин між сторонами, а також те, що відповідач якимось чином порушує, не визнає чи оспорює права, свободи чи інтереси позивача. Аналізуючи в сукупності зібрані та досліджені в ході судового розгляду докази суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, тому у задоволенні позову слід відмовити. На підставі ст. 141, 150 Сімейного Кодексу України, ст. 313 ЦК України, Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постанови Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, його тимчасового затримання та вилучення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 травня 2014 р. № 152,

Outcome: dismissed