Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-17 00:00:00

Позивач звернулася до суду зі своїм вищезгаданим позовом. В позові вказує, що у січні 1975 року відповідно до ордеру № 329 від 24.01.1975 року бабуся позивачки [PERSON] разом із членами родини вселилась у квартиру [ADDRESS]. Наймачем житла квартири [ADDRESS] з моменту вселення була [PERSON], інші наймачі цього житлового приміщення відсутні. Особисто позивачка разом з членами родини - бабусею [PERSON] та матірю [PERSON] - мешкала у цій квартирі з дати народження 18.11.1976 року та на цей час продовжує проживати за вказаною адресою. 16.08.2012 року померла мати [PERSON], а 19.05.2015 року померла [PERSON] За час коли була жива бабуся позивача з нею постійно проживали однією сімєю і були членами однієї родини, вели спільний побут, що обумовлювало сумісне домашнє господарство, спільний бюджет і взаємні права та обовязки, зокрема, позивачка особисто сплачувала вартість комунальних послуг, доглядала за бабусею, купувала продукти, готувала їжу, прибирала помешкання. Одразу після смерті наймача [PERSON] позивачка звернулась з письмовою заявою про переоформлення договору найму житлового приміщення до районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району, але згідно відповіді, позивачці було відмовлено у переоформленні договору найму житлового приміщення та порекомендовано звернутись до судових органів з метою встановлення акту проживання разом з наймачем і ведення з ним спільного господарства. На підставі викладеного позивачка просить суд встановити факт проживання та ведення спільного господарства разом з [PERSON] - наймачем квартири [ADDRESS] та зобовязати відповідача укласти з позивачем договір найму спірного житлового приміщення. В судовому засіданні представники позивача наполягли на заявленому позові у повному обсязі, а представники відповідачів у судове засідання не явилися, при цьому районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району подала суду заяву, якою просила справу розглядати без їх участі, не заперечуючи проти заявлених позовних вимог. Всебічно зясувавши обставини справи, вивчивши її матеріали, дослідивши надані у справі докази у сукупності, суд дійшов до висновку, що на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин заявлений позов підлягає задоволенню. Згідно вимог статті 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи місцевого самоврядування та їх посадові особи мають керуватися у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента та Кабінету Міністрів України, діяти згідно з частиною 3 статті 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» в межах повноважень та у спосіб, передбачений законом. Відповідно до ст. 74 того ж Закону, органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними та фізичними особами. Частиною 1 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачена можливість дій місцевої ради в межах повноважень для прийняття нормативних та інших актів в формі рішень. Рішенням Конституційного Суду України від 16.04.2009 року, № 7-рн/2009 по справі № 1-9/2009, прийнятим за конституційним поданням Харківської міської ради, надано офіційне тлумачення положень частини другої статті 19, 144 Конституції України, статті 25, частини 14 статті 46, частини першої, десятої статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». Зі змісту зазначеного рішення Конституційного Суду України від 16.04.2009 року, № 7-рн/2009 по справі № 1-9/2009, - вбачається, що в Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3). Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами. (стаття 74 Закону (280/97-ВР). Це, насамперед, є гарантією стабільності суспільних відносин між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене. Частиною 1 статті 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті законодавець визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом, яким, зокрема, може бути визнання права. Згідно з ст. 64, 65 ЖК України особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Частиною 2 ст. 64 ЖК України визначено, що до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Отже, однією з підстав задля визнання позивача членом сім'ї наймача житла є встановлення факту її постійного проживання з наймачем та ведення з ним спільного господарства. Виходячи з аналізу змісту Закону у поєднанні з нормами ст. ст. 1, 6, 9, 61 ЖК України, ст. 29 ЦК України місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності. Згідно із ч. 3 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Встановлено та матеріалами справи підтверджується наступне. У січні 1975 року відповідно до виданого виконкомом Запорізької міської ради ордеру № 329 від 24.01.1975 року бабуся позивачки [PERSON] разом із членами своєї родини вселилась у квартиру [ADDRESS]. Отже, наймачем спірного житла квартири [ADDRESS], що і натепер перебуває у комунальній власності співвідповідача - з моменту вселення була [PERSON], тобто рідна бабуся позивачки, про що у матеріалах справи містяться відповідні документи про кровну спорідненість вказаних осіб. Позивачка разом з членами родини - бабусею [PERSON] та матірю [PERSON] - мешкала у цій квартирі з дати народження 18.11.1976 року та на цей час продовжує проживати за вказаною адресою. 16.05.2015 року померла [PERSON], про що слідує із її свідоцтва про смерть. Наполягаючи на позові, позивач зазначала, що за час коли була жива бабуся позивача з нею постійно проживали однією сімєю і були членами однієї родини, вели спільний побут, що обумовлювало сумісне домашнє господарство, спільний бюджет і взаємні права та обовязки, зокрема, позивачка особисто сплачувала вартість комунальних послуг, доглядала за бабусею, купувала продукти, готувала їжу, прибирала помешкання. При цьому у суду немає підстав не довіряти таким поясненням позивача принаймні за час, починаючи з 05.07.1994 року, оскільки саме відтоді спірна квартира стала адресою її місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку, про що достовірно вбачається із паспорту позивачки та узгоджується із наданими договорами про надання комунальних послуг, квитанціями про сплату за такі та показаннями допитаних свідків [PERSON] й [PERSON] Отже, суд вважає достовірно встановленим той факт, що позивачка, починаючи з 05.07.1994 року, постійно проживала з наймачем спірного житла своєю бабусею [PERSON] та вела з нею спільне господарство, що, у свою чергу, наділило позивача законних прав та обовязків члена сімї наймача спірного житлового приміщення. Як вже зазначалося, 16.05.2015 року [PERSON] померла. Позивачка звернулась з письмовою заявою про переоформлення договору найму житлового приміщення до районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району, але позивачці було відмовлено та порекомендовано звернутись до судових органів з метою встановлення акту проживання разом з наймачем і ведення з ним спільного господарства. При цьому, у відповідності до статей 71, 72, 107, 109 ЖК України позивачі та [PERSON] не визнавались у судовому порядку особами, що втратили право користування спірним житловим приміщенням, чи такими, що підлягають виселенню з нього. Також до них не заявлялися жодні вимоги, щодо витребування майна, у цьому випадку спірної квартири - з їх володіння (користування). Зважаючи на встановлений судом факт та повноваження відповідача районної адміністрації - вирішення питань щодо зміни договору найму житлового приміщення у будинках комунальної власності (п. 4.2.26 Положення про районну адміністрацію…) суд вважає заявлені позовні вимоги обґрунтованими, законними та такими, що підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved