Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-30 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], в якому просить усунути їй перешкоди у користуванні квартирою №4, в будинку №15 по вулиці Привокзальна міста Знамянка Кіровоградської області, шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування вказаним житловим приміщенням та зняття їх з реєстраційного обліку за вказаною адресою. Свої вимоги обґрунтувала тим, що є власником квартири [ADDRESS]. За вказаною адресою з її згоди зареєстровані [PERSON] та [PERSON] Однак останні з часу реєстрації в її помешканні не проживають і не користуються ним, речей в квартирі не мають, комунальні послуги не оплачують, але в добровільному порядку знятися з реєстраційного обліку не бажають. Реєстрація останніх чинить їй перешкоди у вільному користуванні та розпорядження належним на праві власності майном. Наразі, внаслідок реєстрації відповідачів у її квартирі, вона несе додаткові витрати по оплаті житлово-комунальних послуг, що для неї як особи пенсійного віку є елементарно непосильним. Позивач у судове засідання не з'явилася, надала заяву, в якій просить суд позов задовольнити та справу розглянути за її відсутності, не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідачі у судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином у розумінні ч.9 ст.74 ЦПК України. Про причини неявки не повідомили, заяви про розгляд справи за їх відсутності суду не надали. Представник третьої особи Знамянського РС УДМС в Кіровоградській області, у судове засідання не зявився, надав заяву, згідно з якою заперечень щодо заявлених вимог не має та просить розглядати справу за відсутністі його представника. З огляду на зазначене, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, проти чого не заперечує у своїй заяві позивач. Ненадання відповідачами доказів в обґрунтування своїх можливих заперечень проти позову з причини ухилення від участі в судовому засіданні, дає суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем, що відповідає положенням ч. 1 ст. 224 ЦПК України. Суд, дослідивши у судовому засіданні матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступноих підстав. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 03 вересня 2010 року зареєстрованого в реєстрі за № 930, позивач є власником квартири [ADDRESS]. Відповідно до витягу з домової книги та довідок Знамянського РС УДМС в Кіровоградській області, у вказаній квартирі з 16 січня 2013 року зареєстровані [PERSON] та [PERSON] Остання змінила прізвище на Ширніна. З довідок старшого будинку [PERSON] від 18 грудня 2015 року, Знамянської Житлово-експлуатаційної контори №1 від 18 грудня 2015 року та від 22 березня 2016 року вбачається, що [PERSON] і [PERSON] зареєстровані [INFO], але за місцем реєстрації не проживають більше року. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16,386,391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379,382 ЦК України). Права власника житлового будинку квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 47 Конституції України закріплено право кожного громадянина України на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. У судовому засіданні з'ясовано, що відповідачі були зареєстровані в спірній квартирі, не являючись членами сім'ї власника, відтак в силу ст. 98 ЖК УРСР вважаються тимчасовими мешканцями. Відповідно до ст. 98 ЖК УРСР наймач жилого приміщення та члени його сім'ї, які проживають разом з ним, можуть за взаємною згодою дозволити тимчасове проживання в жилому приміщенні, що є в їх користуванні, інших осіб без стягнення плати за користування приміщенням (тимчасових жильців), в тому числі опікуна чи піклувальника, який не є членом сім'ї наймача. Тимчасові жильці на вимогу наймача або членів сім'ї, які проживають разом з ним, зобов'язані негайно звільнити приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Згідно з ст. 99 ЖК УРСР піднаймачі і тимчасові жильці самостійного права на займане жиле приміщення не набувають незалежно від тривалості проживання. Тому, право користування житлом, в яке вселяються піднаймач та тимчасові мешканці, є похідним від права на нього наймача та членів його сім'ї. Аналогічні вимоги містить ст.818 ЦК України, яка визначає, що наймач та особи, які постійно проживають разом з ним, за їхньою взаємною згодою та з попереднім повідомленням наймодавця можуть дозволити тимчасове проживання у помешканні іншої особи (осіб) без стягнення плати за користування житлом (тимчасових мешканців). Тимчасові мешканці не мають самостійного права користування житлом. Тимчасові мешканці повинні звільнити житло після спливу погодженого з ними строку проживання або не пізніше семи днів від дня пред'явлення до них наймачем або наймодавцем вимоги про звільнення помешкання. Відповідно до вимог ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі рішення суду про позбавлення особи права на користування житловим приміщенням. Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку щодо втрати відповідачами права на користування належною позивачу квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS], а тому відповідні позовні вимоги підлягають задоволенню. Разом з цим, слід відзначити, що саме по собі рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, є підставою для зняття цієї особи з реєстрації місця проживання. І додаткового підтвердження рішенням суду цієї обставини не потребує. Тому, позовні вимоги в частині зняття відповідачів з реєстраційного обліку задоволенню не підлягають. На підставі викладеного, ст.ст.41,47 Конституції України, ст.ст.317, 319, 391, 405 ЦК України,\~ ст.ст. 64, 72, 156 ЖК України та

Outcome: partial