Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-30 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просила розірвати шлюб з відповідачем, зареєстрований 30.08.1997 року; вказала, що від цього шлюбу мають сина [PERSON], [INFO]. Позивач посилається на те, що спільне життя з відповідачем не склалося через різні погляди на сімейне життя, побутові сварки. Подружжя на даний час припинили сімейні відносини, втратили почуття любові один до одного, проживають окремо. [PERSON] зазначає про неможливість примирення, просить розірвати шлюб та неповнолітнього сина залишити проживати з матірю. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявилася, надала до суду заяву з проханням розглянути справу без її участі, де також підтримала позовні вимоги. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, надав до суду заяву, згідно якої позов визнає, не заперечує проти розірвання шлюбу, та просить справу розглядати без його участі. Суд вважає можливим розглянути справу у відсутність сторін, на підставі наявних у справі даних та доказів. Дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Із свідоцтва про одруження, що було видане відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Полтавської міської ради, вбачається, що сторони 30.08.1997 року зареєстрували шлюб, актовий запис №1436 (а.с.4). Згідно ксерокопії свідоцтва про народження (а.с.5) сторони є батьками неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. Відповідно матеріалів позову (а.с.7-9 ксерокопія паспорту) позивач зареєстрована за адресою: [INFO], в судовому засіданні було встановлено, що подружжя сімейно-шлюбних стосунків не підтримують, проживають за різними адресами. Судом, також, встановлено, що спір про майно між сторонами відсутній. Відповідно до ст. 112 ч.2 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст.114 Сімейного кодексу України - у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Відповідно до ст. 113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Згідно з ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Беручи до уваги, що фактично шлюб між подружжям розпався, сімейні стосунки припинені, подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечило б інтересам обох сторін та їх неповнолітнього сина, суд вважає, що позов про розірвання шлюбу заявлено обґрунтовано, його було підтверджено протягом судового розгляду, тому він підлягає задоволенню. Що стосується вимог [PERSON] про залишення сина проживати з матірю, суд вважає відмовити позивачу у їх задоволенні за безпідставністю та необґрунтованістю. Враховуючи викладене, та

Outcome: partial