Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-17 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що вона є дочкою [PERSON], яка померла [INFO], інших дітей у померлої не було, згідно заповіту від 03.05.1994 року , складеного [PERSON], все належне їй майно остання заповіла своїй рідній сестрі [PERSON], яка оформила спадщину у встановлений законом строк, отримавши 03.11 1995 року свідоцтво про право на спадщину за заповітом на спадкове майно у вигляді жилого будинку з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, який знаходиться в [ADDRESS], 26.06.2002 року [PERSON] подарувала цей житловий будинок своєму синові [PERSON]. Позивач, яка була на момент смерті матері малолітньою, мала право на обов'язкову частку у спадщині, яка становить 2/6 частки спадкового майна, на початку травня 2015 року вона довідалася про те, що за нею не зареєстровано обов'язкову частку у спадщині після смерті матері. А тому позивач просила суд визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 03.11.1995 року, завірене державним нотаріусом Білоцерківської державної нотаріальної контори, зареєстроване за № 2-5879; визнати недійсним договір дарування житлового будинку від 26.06.2002 року, посвідчений державним нотаріусом Білоцерківської районної державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі за № 1-1240; визнати за нею право на обов'язкову частку у спадщині після померлої [INFO] [PERSON], в розмірі 2/6 частин спадкового майна, яке складається з жилого будинку з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, який знаходиться в [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач, її представник підтримали позовні вимоги. Представник відповідача [PERSON] позов не визнав, пояснив, що до даних правовідносин необхідно застосовувати норми ЦК України 1963 року щодо порядку прийняття спадщини, позивач дійсно мала право на обов'язкову частку у спадщині після смерті матері, проте не здійснила жодних дій, що свідчать про прийняття спадщини, пропустила шестимісячний строк для подачі заяви про прийняття спадщини, а тому підстави для визнання за нею права на обов'язкову частку у спадщині відсутні, крім того, позивач має право звернутися з позовом про продовження строку для прийняття спадщини, але вона з таким позовом не зверталася. Відповідач [PERSON] позов також не визнав, пояснив, що його мати в 2002 році подарувала йому спірний будинок, він набув права власності на дане нерухоме майно у встановленому законом порядку, приватизував земельну ділянку біля будинку на своє ім'я, позивач знала про те, що спірний будинок належить йому. Представники 3-х осіб в судове засідання не з'явилися, про час розгляду справи повідомлені належним чином, до суду надіслано заяви щодо розгляду справи без участі представників Білоцерківської районної державної нотаріальна контори та Першої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори. Заслухавши пояснення осіб, які приймають участь у розгляді справи, покази свідка, оглянувши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення частково з наступних підстав. Так, по справі встановлено, що [INFO] померла [PERSON] -мати позивача [PERSON] [INFO], що стверджується копіями свідоцтв про смерть про народження позивача та про шлюб, згідно якого після укладення шлюбу 28.01.2012 року з [PERSON], позивач змінила прізвище на «[PERSON]» /а.с.8-10/. Як вбачається з матеріалів справи, після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на майно, до складу якого входить жилий будинок з відповідними господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS], який належав спадкодавцю на праві особистої власності, що слідує із копії свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок від 05.06.1995 року, виданого виконавчим комітетом Фурсівської сільської ради Білоцерківського району /а.с.15/. Згідно копії спадкової справи № 460, яку надіслано на запит суду Київським обласним державним нотаріальним архівом, [PERSON] залишила заповіт на все її майно на ім'я своєї сестри [PERSON], який посвідчено 03.05.1994 року секретарем виконавчого комітету Фурсівської сільської ради Білоцерківського району, зареєстровано в реєстрі за № 42 /а.с.71/. Судом встановлено, що після смерті [PERSON] спадщину за заповітом прийняла [PERSON] подавши до Білоцерківської державної нотаріальної контори 01.11.1994 року заяву про прийняття спадщини/а.с.60/. 03.11.1995 року [PERSON] було оформлено державним нотаріусом Білоцерківської державної нотаріальної контори свідоцтво про право на спадщину за заповітом на спадкове майно після смерті [PERSON],, яке складається з жилого будинку з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, який знаходиться в [ADDRESS], що стверджується копією цього свідоцтва, яке зареєстровано в реєстрі за № 2-5878 /а.с.16/. 26.06.2002 року [PERSON] подарувала вказаний житловий будинок з відповідними господарськими будівлями та спорудами [PERSON], що слідує з копії договору дарування житлового будинку, який посвідчено Білоцерківською районною державною нотаріальної конторою, зареєстровано в реєстрі за № 1-1240 /17/. Відповідно до довідки Комунального підприємства Київської обласної ради «Південне бюро технічної інвентаризації» від 27.05.2015 року № 791 /а.с.14/, право власності на зазначений вище житловий будинок зареєстровано за [PERSON] на підставі договору дарування від 26.06.2002 року /реєстрова книга № 1, реєстровий № 168/. З матеріалів справи також вбачається, що на підставі державного акта про право власності на земельну ділянку від 19.11.2009 року /а.с.76/ [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,1425 га по [ADDRESS], з цільовим призначенням -для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, цю земельну ділянку передано йому у власність на підставі рішення Фурсівської сільської ради від 30.07.2009 року. При вирішенні спору суд виходить з наступного. Відповідно до п.5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року, правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. В п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз'яснено, що спадкові відносини регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати , застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Отже, до спірних правовідносин необхідно застосовувати норми ЦК України 1963 року про спадкування, оскільки спадкодавець померла [INFO] і спадщину було прийнято до 01.01.2004 року. За ст.524 ЦК України 1963 року спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави. Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу /ст.525 ЦК/. Згідно ст.529 цього Кодексу, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. За ст.535 ЦК 1963 року неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов'язкова частка). При визначенні розміру обов'язкової частки враховується і вартість спадкового майна, що складається з предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку. Як вказано вище в рішенні, позивач, якій на момент смерті матері не виповнилося 4-х років, належить до числа спадкоємців, які мають право на обов'язкову частку у спадщині незалежно від змісту заповіту. При розрахунку розміру обов'язкової частки суд виходить з того, що після смерті спадкодавця залишилося 2 спадкоємці першої черги за законом: це її малолітня дочка [PERSON] та чоловік [PERSON], з яким спадкодавець перебувала у шлюбі з 03.03.1984 року, що стверджується копією свідоцтва про шлюб /а.с.12/, не заперечується особами, які беруть участь у справі. Отже, розмір обов'язкової частки позивача у спадщині становить 2/6 частини спадкового майна: кожний спадкоємець за законом мав право на 1/2 частину спадкового майна, а 2/3 від цієї частки складає 2/6. Таким чином, позивач мала право на обов'язкову частку у спадщині після смерті своєї матері у розмірі 2/6 часток спадкового майна. Згідно положень ст.549 ЦК 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. На час відкриття спадщини після смерті [PERSON] діяла Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріальними конторами Української РСР, затверджена наказом Мінюсту України від 31.10.1975 року № 45/5 /втратила чинність на підставі наказу Мінюсту № 18/5 від 14.06.1994 року/, за п.124 якої свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто тим, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (ст.549 Цивільного кодексу УРСР). Доказом вступу в управління чи володіння майном можуть бути: довідка управління будинками, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради депутатів трудящих про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взяте майно спадкодавця; довідка фінансового органу, органу держстраху чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов'язковому окладному страхуванню або збори; квитанція про сплату податку, платежу, збору; копія рішення суду, яке вступило в законну силу, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис в паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку в період шести місяців після дня смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Враховуючи вищенаведені правові норми, суд вважає, що позивач прийняла спадщину після смерті матері, оскільки на той час вона була малолітньою дитиною, постійно проживала разом із спадкодавцем за однією адресою: [ADDRESS], згідно даних з паспорта позивача /а.с.6/, вона зареєстрована за вказаною адресою з 12.08.1992 року, після смерті матері в квартирі залишилися предмети домашньої обстановки, вжитку, які були придбані батьками позивача за час перебування у зареєстрованому шлюбі. В судовому засіданні відповідач та представник відповідача не оспорювали того факту, що спадкодавець проживала і була зареєстрована до дня смерті за вказаною вище адресою. За ст.ст.560, 561 ЦК 1963 року спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається також державною нотаріальною конторою при переході спадкового майна до держави. Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. А як передбачено в п.123 вказаної вище Інструкції, видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, ніяким строком не обмежена. Прийняття і відмова від спадщини можуть мати місце відносно всього спадкового майна. Спадкоємець не вправі прийняти одну частину спадщини, а від іншої частини відмовитись. Спадкоємець, який прийняв частину спадщини, вважається таким, що прийняв усю спадщину /п.122 Інструкції/. Отже, позивач, як встановлено судом і вказано вище, прийняла спадщину після смерті матері, а тому при видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на ім'я [PERSON] на все спадкове майно без урахування обов'язкової частки позивача у спадщині, було порушено її права. В п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7, на яку вказано вище, зазначено, що у разі порушення права спадкоємців на обов'язкову частку у спадщині суд може вирішувати питання про недійсність свідоцтва про право на спадщину лише в тій частині, яка складає обов'язкову частку. З матеріалів справи вбачається, що 03.11.1995 року відповідач [PERSON] звернулася до Білоцерківської державної нотаріальної контори із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спадкове майно після смерті [PERSON], в заяві вказала на те, що спадкоємців, передбачених ст.535 ЦК України, немає, що слідує з копії її заяви /а.с.61/. Отже, достовірно знаючи про наявність у померлої малолітньої дитини, відповідач цієї інформації нотаріусу не повідомила, їй було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на спадкове майно у вигляді житлового будинку по [ADDRESS], який належав на праві власності померлій, без врахування обов'язкової частки у спадщині позивача, а тому суд вважає за можливе визнати недійсним вказане вище свідоцтво про право на спадщину лише в частині 2/6, що складає обов'язкову частку. Позивач та її представник просили суд визнати недійсним договір дарування на ім'я відповідача [PERSON] зазначеного вище житлового будинку від 26.06.2002 року. За ст.48 ЦК України 1963 року, який діяв на час укладення оспорюваного договору, недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. В п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 28.04.1978 року № 3 /зі змінами/ «Про судову практику у справах про визнання угод недійсними», яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, зазначено, що ст.48 ЦК застосовується при порушенні встановленого порядку вчинення громадянами й організаціями дій, спрямованих на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав і обов'язків, при ущемленні угодою особистих або майнових прав неповнолітніх дітей, а також в інших випадках їх невідповідності вимогам чинного законодавства. Відповідно до ст.16 ЦК України 2003 року кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним. За ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). В даному випадку при укладенні оспорюваного договору дарування були порушені права малолітньої дитини, оскільки відповідач [PERSON] розпорядилася всім спадковим майном, в т.ч. і частиною майна, що складає обов'язкову частку позивача. Крім того, визнання недійсним в частині свідоцтва про право на спадщину за заповітом, згідно якого відповідач набула права власності на спадкове майно, є підставою для визнання частково недійсним договору дарування, оскільки відповідач мала право розпорядитися тією частиною нерухомого майна, яке вона успадкувала після смерті [PERSON]. за виключенням обов'язкової частки у спадщині малолітньої дитини. За ч.1 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Отже, дарувальник має бути власником майна /дарунку/, тоді як відповідач набула права власності на частину майна, що є предметом договору дарування, та складає обов'язкову частку у спадщині, з порушенням вимог вищенаведених правових норм. А тому суд вважає за можливе з метою захисту прав позивача, яка була на момент укладення цього договору дарування неповнолітньою, визнати частково недійсним договір дарування житлового будинку по [ADDRESS], а саме: щодо відчуження 2/6 частин цього будинку. При вирішенні спору судом не приймаються до уваги посилання представника відповідача на те, що позивач не здійснила жодних дій, що свідчать про прийняття спадщини, пропустила шестимісячний строк для подачі заяви про прийняття спадщини, а тому підстави для визнання за нею права на обов'язкову частку у спадщині відсутні, оскільки, як встановлено судом і вказано вище, позивач прийняла спадщину після смерті матері. До нотаріальної контори позивач не зверталася, оскільки нотаріусом вже було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на спадкове майно на ім'я [PERSON] без врахування обов'язкової частки позивача у спадщині, а тому дізнавшись про порушення її прав, вона звернулася до суду з даним позовом. Згідно ст.71 ЦК України 1963 року, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. А за ст.76 цього Кодексу, перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. В судовому засіданні надала покази свідок [PERSON], яка є рідною сестрою батька позивача, та яка в суді показала, що після смерті матері вона фактично виховувала позивача, якій на той час ще не виповнилося 4-х років, будучи неповнолітньою дитиною позивач ніяк не могла знати про наявність заповіту та про укладення договору дарування, про це також нічого не знала і свідок, вони довідалися про ці обставини у 2015 році. Позивач також вказувала в суді на те, що про порушення її прав вона дізналася в травні 2015 року, коли за її зверненням адвокат зробив відповідні запити, на які отримано відповіді. Про це свідчить і копія адвокатського запиту від 22.05.2015 року /а.с.13/ та відповідь МБТІ на адвокатський запит від 27.05.2015 року /а.с.14/. Жодних доказів того, що позивач знала про порушення її прав до 2015 року, відповідачем та представником відповідача не надано, тоді як за ст.ст. 10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Крім того, судом враховуються також ті обставини, що оспорюваний договір дарування укладено в 2002 році, а позивач досягла повноліття тільки в 2008 році, а за положеннями ст.267 ЦК України 2003 року позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. З такою заявою до суду відповідач, представник відповідача не зверталися. Таким чином, проаналізувавши все вищенаведене суд вважає за можливе визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 03.11.1995 року в частині 2/6, що складає обов'язкову частку у спадщині; визнати частково недійсним договір дарування житлового будинку від 26.06.2002 року в частині 2/6; визнати за позивачем право на обов'язкову частку у спадщині після смерті її матері [PERSON], яка складає 2/6 частки спадкового майна. За ст.88 ЦПК України з відповідачів належить стягнути на користь позивача судовий збір в сумі 243 грн.60 коп. - по 121 грн.80 коп. з кожного.

Outcome: partial