Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-04 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування. В обґрунтування позову вказала, що 18.01.2015 року помер її батько, [PERSON]. Після його смерті відкрилася спадщина, до складу якої входить земельна ділянка за адресою: с.Шахворостівка, вул.8-го Березня,4, розміром 0,619 га. У встановлений законом строк, позивач звернулась до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, але не оформила своїх спадкових прав на земельну ділянку, власником якої згідно державного акту на право власності на земельну ділянку є [PERSON] Оформити спадкові права не має можливості, оскільки відсутні відомості про земельну ділянку у Державному земельному кадастрі. З метою оформлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) зовнішніх меж земельної ділянки позивач звернулася до землевпорядної організації та отримала відповідь про те, що на території земельної ділянки, переданої у приватну власність гр.[PERSON] для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташована земельна ділянка гр.[PERSON] (кадастровий номер 1822588401:01:003:0014), тому виготовити технічну документацію згідно розмірів, вказаних в державному акті, серія ЖТ № 020167, зареєстрованого за №153 від 01.10.2002 року, не є можливим. В подальшому позивач дізналася про рішення Шахворостівської сільської ради від 22.01.2005 року про вилучення земельної ділянки, згідно якого вилучено у [PERSON] земельну ділянку та віднесено її до земель запасу, а також вказаним рішенням надано [PERSON] земельну ділянку в межах с.Шахворостівка для будівництва житлового будинку в приватну власність. Позивач зазначає, що відбувся перехід права власності на частину земельної ділянки від однієї особи до іншої у спосіб, не передбачений чинним законодавством. Вважає, що незаконними діями сільської ради її права як спадкоємця щодо отримання належної їй частки спадкового майна порушені, а отже були відсутні правові підстави для видачі державного акту на землю [PERSON] Тому просить визнати незаконним та скасувати рішення Шахворостівської сільської ради (16 сесія четвертого скликання) від 22.01.2005 року про вилучення та надання земельних ділянок, визнати недійсним та скасувати державний акт на земельну ділянку [PERSON] (кадастровий номер 1822588401:01:003:0014), визнати за позивачем право власності на земельну ділянку розміром 0,6190 га за адресою: с.Шахворостівка Коростишівського району, як спадкоємцем після смерті батька [PERSON], який помер 18.01.2015 року у розмірах, вказаних у державному акті серії ЖТ № 020167 про право власності на земельну ділянку, зереєстрованого за №153 від 01.10.2002 року. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали з викладених в ньому підстав та просили суд його задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився. Подав до суду письмові заперечення, де вказав, що власником спірної земельної ділянки він є з 2007 року з моменту видачі йому державного акта на земельну ділянку. При оформленні технічної документації на вказану земельну ділянку він узгоджував її межі з суміжними землекористувачами, в тому числі з батьком позивача, зі сторони останнього будь-яких заперечень не було, що свідчить про відсутність порушення права. Фактично з 2007 року батько позивача мав право звернутися до суду з вимогою захисту своїх прав. Однак цього не було зроблено. В подальшому на цій земельній ділянці відповідач побудував магазин, відкрито та безперервно користувався цим нерухомим майном. На даний час позивач звертається до суду як спадкоємець, однак спадкування не перериває перебіг позовної давності. Що стосується вимоги про скасування рішення Шахворостівської сільської ради від 22.01.2005 року про вилучення та надання земельних ділянок, [PERSON] зазначає, що позивач не була на той час стороною правовідносин, тому даним рішенням не могли бути порушені її права чи інтереси. Також зазначає, що по даній позовній вимозі минув строк позовної давності. Вимога позивача про визнання за нею права власності на земельну ділянку розміром 0,6190 га як спадкоємцем після смерті батька, також не підлягає задоволенню, оскільки спадкоємець [PERSON] за життя не набув права власності на вказану земельну ділянку у встановленому законом порядку. Представник відповідача Шахворостівської сільської ради в судове засідання не зявився. Надіслав до суду заяву про розгляд справи без участі представника, позов не визнає. Суд, заслухавши пояснення сторін, представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази у сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково. Судом встановлено, що 18.01.2015 року помер [PERSON]. Після його смерті відкрилася спадщина на все майно, в тому числі і на земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: вул.8-го Березня,4, с.Шахворостівка Коростишівського району Житомирської області. Згідно наданої копії державного акту на право власності на землю, [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку розміром 0,6190 га (а.с.12). Як вбачається з матеріалів спадкової справи, [PERSON] своєчасно звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Згідно постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 23.02.2016 року [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку площею 0,6190 га в с.Шахворостівка Коростишівського району після смерті [PERSON], у звязку з відсутністю витягу з державного змельного кадастру про земельну ділянку (а.с.13). В подальшому, на підставі рішення Шахворостівської сільської ради від 22.01.2005 року «про вилучення та надання земельних ділянок» безпідставно вилучено у [PERSON] земельну ділянку розміром 0,6 га та віднесено її до земель запасу в межах с.Шахворостівка, а також надано [PERSON] земельну ділянку розміром 0,6 га із земель запасу в межах с.Шахворостівка для будівництва житлового будинку, в приватну власність (а.с.14). Однак, будь-якого письмового доказу, зокрема, копії заяви [PERSON] про те, що він надає згоду на вилучення земельної ділянки з його володіння, суду представником Шахворостівської сільської ради не надано. Також слід зазначити, що земельна ділянка була вилучена у [PERSON] та надана гр.[PERSON] без зазначення меж та інших орієнтирів на місцевості. Таким чином, у [PERSON] незаконно виникло право власності на вказану земельну ділянку, а державний акт на землю був виданий із порушенням законодавства. Відповідно до ч.2 ст.14 Конституції України право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до положень ч.ч.1,2,3 ст.116 ЗК України громадяни набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Відповідно до ч.5 ст.116, ч.1 ст.149 ЗК України надання громадянам земельних ділянок, що перебувають у власності або у користуванні, провадиться лише після вилучення їх у порядку, передбаченому цим Кодексом. Відповідно до п.п.1.4,1.16 «Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі», затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах № 43 від 4 травня 1999 року, державний акт на право власності на земельну ділянку видається на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або місцевого самоврядування. Згідно ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України. Конституційний Суд України в пункті 4 мотивувальної частини рішення від 16.04.2009 р. №7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) вказав, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До нормативних актів, які встановлюють, змінюють чи припиняють норми права, мають локальний характер, розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово, а ненормативні акти передбачають конкретні приписи, зверненні до окремого субєкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію. Частиною 1 ст.125 Земельного кодексу України передбачено, що право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником документа, що посвідчує право власності та його державної реєстрації. Відповідно до ч.1 ст.126 Земельного кодексу України державний акт є документом, що посвідчує право власності на земельну ділянку. Частиною другою цієї статті також встановлена можливість посвідчення права власності на земельну ділянку іншими документами, а саме: на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення, посвідчується або цивільно-правовою угодою або свідоцтвом про право на спадщину. Отже, державний акт на право власності на земельну ділянку законодавчо прирівняний до інших титулів на право власності, тобто підстав виникнення цього права, а саме, до цивільно-правових угод та заповітів. З огляду на зазначене, захист права позивача на земельну ділянку відповідно до пункту 7 частини другої ст.16 Цивільного кодексу України можливий шляхом припинення правовідношення власності відповідача визнанням недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку. Згідно ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 16 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Відповідно ст.116 Земельного Кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної та комунальної власності за рішеннями органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Відповідно до ст.ст.10, 11, 59, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст.21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права та інтереси. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не повязані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Відповідно до п.7 ППВСУкраїни №7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з ч.3 ст.152 ЗК шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК). Власник земельної ділянки, права якого порушено, може вимагати відшкодування завданої цим моральної шкоди (частина 3 статті 386 ЦК). За таких обставин, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню задоволенню. Суд вважає, що вимога позивача в частині визнання за нею права власності на земельну ділянку є передчасною. Відповідно до ч.2 ст.88 ЦПК України з відповідачів підлягає стягненню на користь позивача судовий збір. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial