Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-15 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що з 05.06.1988 року вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, під час шлюбу за спільні кошти на підставі договору купівлі-продажу від 13.03.2001 року вони придбали житловий будинок вартістю 16216 грн. [ADDRESS], який зареєстровано на відповідача, також вони придбали автомобіль ВАЗ вартістю 35 000 грн., власником якого є відповідач, згоди між ними щодо поділу спільного майна не досягнуто, а тому позивач просить суд розділити вказаний будинок, визнавши за нею право власності на 1/2 частину будинку [ADDRESS]; розділити між ними автомобіль ВАЗ вартістю 35 000 грн., залишивши його у власності відповідача, на її користь стягнути з відповідача вартість 1/2 частини автомобіля в сумі 17500 грн. В судовому засіданні позивач уточнила позовні вимоги щодо розміру грошової компенсації вартості 1/2 частини автомобіля, що становить 12000 грн., в решті- позовні вимоги підтримала. Відповідач позов визнав частково, не заперечував щодо визнання за позивачкою права власності на 1/2 частину житлового [ADDRESS], щодо поділу автомобіля ВАЗ, то пояснив, що цей автомобіль він продав в 2012 році. Після перерви в судове засідання 16.04.2014 року відповідач не з»явився, про час розгляду справи повідомлений належним чином під розписку, причини неявки суду невідомі, жодних заяв, клопотань від відповідача на адресу суду не надходило, але враховуючи те, що відповідач до цього був присутнім в судовому засіданні, надавав пояснення, докази, суд вважав за можливе за згодою позивачки закінчувати розгляд даної справи без участі відповідача. Заслухавши пояснення сторін, оглянувши матеріали даної справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково з наступних підстав. Так, по справі встановлено, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 05.06.1988 року, від якого неповнолітніх дітей на даний час не мають, що стверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу /а.с.4/, поясненнями сторін. В судовому засіданні сторони не заперечували того, що з березня 2012 року вони припинили сімейно-шлюбні стосунки, проживають окремо. А за ч.1 ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. В суді також встановлено, що за час перебування в шлюбі сторони придбали як рухоме, так і нерухоме майно, яке згідно ст.60 СК України належить їм на праві спільної сумісної власності. Згідно ст.61 СК України об'єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Як роз'яснено в п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року за № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюбу, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2,3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати /виключені з цивільного обороту/, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки, земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби, грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі, грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. З матеріалів справи вбачається, що за час перебування в шлюбі 13.03.2001 року на підставі договору купівлі-продажу на ім.»я відповідача було придбано житловий будинок з відповідними господарськими будівлями та спорудами під [ADDRESS] вартістю 16216 грн., що слідує з копії договору купівлі-продажу житлового будинку /а.с.6/. Згідно копії технічного паспорта МБТІ на вказаний житловий будинок, він складається з таких приміщень: 1-1 -коридор площею 5,40 кв.м, 1-2 - житлова кімната -15,80 кв.м, 1-3 - житлова кімната - 17,60 кв.м, 1-4 -кухня -9,40 кв.м, 1-5- кладова-7,10 кв.м, загальна площа будинку -55,3 кв.м, житлова площа -33,4 кв.м. Біля будинку знаходяться господарські споруди : сарай «Б», сарай з погрібом «В», сарай-прибудова «Г», вбиральня «Д». Отже, придбаний житловий будинок в період шлюбу на підставі договору купівлі-продажу є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки за ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини /навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо/ самостійного заробітку /доходу/. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя. Позивач просить суд провести поділ спільного майна подружжя, визнавши за нею право власності на 1/2 частину будинку [ADDRESS]. Відповідно до ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За ст.71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Відповідно до ст.372 ЦК України частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Таким чином, з врахуванням приписів вищенаведених правових норм суд вважає за можливе визнати за позивачкою право власності на 1/2 частину будинку [ADDRESS], який є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя. В судовому засіданні також встановлено, що в період шлюбу сторони придбали автомобіль ВАЗ 21099 2004 року випуску д.н.з. [NUMBER], який зареєстровано на ім.»я відповідача, свідоцтво про реєстрацію [NUMBER] від 23.06.2004 року, що стверджується довідкою Центру надання послуг пов»язаних з використанням ТЗ з обслуговування м. Біла Церква, Білоцерківського та Сквирського районів від 07.03.2014 року /а.с.21/. Як вказано в п.22 наведеної вище Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року за № 11, вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди-виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. В суді сторони погодили вартість вказаного транспортного засобу в сумі 24 000 грн. Позивач просила суд залишити автомобіль у власності відповідача, на її користь стягнути з відповідача вартість 1/2 частини автомобіля в сумі 12 000 грн. Як передбачено ч.4 ст.71 СК України, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. А згідно ч.5 цієї статті, присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Відповідно до п.25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року за № 11 вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема, неподільні речі, суди мають застосовувати положення частин 4,5 ст.71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст.365 ЦК, за умови звернення подружжя /одного з них/ до суду з таким позовом та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. В даному випадку ні позивач, ні відповідач вказаних вище дій не вчинили, він внесення відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відмовилися, автомобіль є річчю неподільною, а тому суд вважає за можливе визнати за позивачкою право власності на 1/2 частину вказаного вище транспортного засобу, залишивши його у спільній частковій власності сторін. Заперечуючи проти позову в частині поділу транспортного засобу, відповідач посилався на те, що він продав вказаний автомобіль, на підтвердження чого надав копію довіреності від 25.06.2012 року, посвідчену державним нотаріусом Узинської міської державної нотаріальної контори Київської області Малькевич Л.В., яку зареєстровано в реєстрі за № 2353 /а.с.22/, на підставі якої відповідач уповноважив [PERSON] представляти його інтереси з питань , пов»язаних з управлінням та експлуатацією належного відповідачу транспортного засобу ВАЗ 21099 д.н.з. [NUMBER]. Але надана відповідачем довіреність не підтверджує факт купівлі-продажу транспортного засобу, оскільки за ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона /продавець/ передає або зобов»язується передати майно /товар/ у власність другій стороні /покупцеві/, а покупець приймає або зобов»язується прийняти майно /товар/ і сплатити за нього певну грошову суму. А на підставі вказаної довіреності право власності на майно до іншої особи не переходить, крім того, спірний автомобіль є зареєстрованим на ім.»я відповідача, на що вказано вище в рішенні. А тому суд вважає, що відповідачем не надано належних доказів на обґрунтування його заперечень, тоді як згідно ст.ст.10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі ст.ст. 79,88 ЦПК України суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивачки сплачений нею судовий збір при зверненні до суду з цим позовом. Враховуючи все наведене та

Outcome: partial