Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-13 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою в інтересах неповнолітньої [PERSON] до відповідачів про позбавлення батьківських прав і стягнення аліментів, в обґрунтування якої зазначила, що відповідачі по справі [PERSON] та [PERSON], мають неповнолітню доньку [PERSON], [INFO] Дитина влаштована до Кремінської обласної загальноосвітньої санаторної школи-інтернату І-ІІІ ступенів з 08.10.2012 р. Позивач зазначає, що [PERSON] залишилась без батьківського піклування та вона виявлена в Кремінській обласній загальноосвітній санаторній школі-інтернаті І-ІІІ ступенів. Розпорядженням голови Кремінської районної державної адміністрації від 30.11.2015 р. №620 неповнолітній [PERSON] надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування та вона перебуває на первинному обліку служби у справах дітей Кремінської райдержадміністрації. [PERSON] та [PERSON] самоусунулися від виконання батьківських обов'язків, не надають матеріальної допомоги, не цікавляться розвитком, здоров'ям неповнолітньої доньки, не відвідують навчальний заклад, не телефонують. Позивач дійшов висновку про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] та [PERSON] стосовно неповнолітньої [PERSON], а тому просить позбавити останніх батьківських прав стосовно неповнолітньої та стягнути з них аліменти на користь третьої особи на її утримання по 1 / 4 частині всіх видів заробітку з кожного відповідача, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив позбавити батьківських прав відповідачів і стягнути аліменти. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, причин неявки не повідомили. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних доказів по справі, з постановленням заочного рішення. 2 червня 2017 року постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Представник третьої особи в судовому засіданні проти позову заперечень не мав, вважав за доцільне позбавити відповідачів батьківських прав. Суд, вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає повному задоволенню з огляду на наступне. Неповнолітня [PERSON] в судовому засіданні вказала, що хоча з батьками стосунки і підтримує, а саме спілкується по телефону, оскільки вони знаходяться на окупованій території, але вони вже більше трьох років її не відвідують, матеріально не допомагають, спогади про сумісне проживання неоднозначні - пам'ятає часті сварки, батьки вживали алкоголь. З свідоцтва про народження вбачається, що [PERSON] народилася [INFO] року, її батьками є [PERSON] та [PERSON] (а.с.4). Як вбачається з Акту про виявлення дитини, переміщеної із тимчасово окупованої території або району проведення антитерористичної операції, яка залишилася без батьківського піклування, батьки [PERSON] перебувають на окупованій території та неможливо встановити причин невиконання ними батьківських обов'язків (а.с. 5). Розпорядженням голови районної державної адміністрації від 30 листопада 2015 року [PERSON] надано статус дитини, позбавленої батьківського спілкування (а.с. 6). Довідкою підтверджується та обставина, що неповнолітня [PERSON] навчається в Кремінській обласній загальноосвітній школі-інтернаті та знаходиться на повному державному забезпеченні (а.с. 8). Як вбачається з клопотання, Кремінська обласна загальноосвітня школа-інтернат І-ІІІ ступенів ставить перед Службою у справах дітей питання щодо позбавлення відповідачів батьківських прав (а.с. 9). Орган опіки та піклування Кремінської районної державної адміністрації надав висновок щодо відповідності інтересам дитини та доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] та [PERSON] (а.с. 12-14). Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 року, № 2402-III, передбачено, що виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ст. 150 СК України, батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь - які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Згідно зі статтею 151 СК України, батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Як вбачається зі статті 152 СК України, право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Відповідно до ст.155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватись на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухиляння батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він зокрема ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Відповідно до ст.165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Згідно ст.166 СК України, особа, позбавлена батьківських прав зокрема втрачає особисті немайнові права щодо дитини та звільняється від обов'язків щодо її виховання, перестає бути законним представником дитини. Суд при винесенні рішення враховує правову позицію, яка викладена в Постанові Пленуму ВСУ від 30.03.2007 року N 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», згідно якої, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін..), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст.164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Як вбачається зі ст.180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Відповідно до ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. З огляду на викладене суд доходить того висновку, що відповідачі участі у вихованні та утриманні дитини не приймають, життєві зв'язки не підтримують, не цікавляться її успіхами у навчанні та здоров'ям, таким чином ухиляються від виконання батьківських обов'язків, що є підставою для позбавлення їх батьківських прав. Позивачем заявлено дві позовні вимоги - майнового та немайнового характеру, судовий збір за які, згідно Закону України «Про судовий збір», сплачується окремо по кожній вимозі. При цьому позивач за вказаними вимоги звільнений від сплати судового збору на підставі вказаного вище закону. Відповідно до ст. 88 ч.ч. 1,3 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. З огляду на викладене з відповідачів підлягає стягненню судовий збір по майновій вимозі у розмірі 640 грн. та по 640 грн. з кожного відповідача за вимоги немайнового характеру на користь держави. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved