Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-02 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить позбавити відповідача батьківських прав відносно їхньої малолітньої дитини доньки [PERSON] та збільшити розмір аліментів. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона перебувала у шлюбі з відповідачем, за час якого у них народилася донька, шлюб між подружжям було розірвано. Донька проживає разом з нею. Зазначила, що батько дитини з часу її народження її не бачив, разом не проживає, не цікавиться дитиною, не приймає участі у її вихованні та духовному розвитку, не несе витрат на її забезпечення, ухиляється від сплати аліментів, та не спілкується з дитиною у будь-який спосіб. Вважає, що дитині повинен бути забезпечений належний рівень життя, необхідний для фізичного та розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини, який не повинен бути меншим, ніж прожитковий мінімум та просила суд збільшити розмір аліментів, що стягуються за рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 03 грудня 2012 року по справі № 2011/16229/12, в твердій грошовій сумі 3000 гривень щомісяця. Позивач та її представник в судовому засіданні підтримали позов та просили задовольнити його вимоги з викладених у заяві підстав. Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог органу опіки та піклування Новгород-Сіверської міської ради Дьома Н.І. в судовому засіданні висловилась про те, що позовні вимоги обгрунтовані та їх слід задовольнити. Враховуючи, що від відповідача, який належним чином був повідомлений і не з'явивсь в судове засідання, не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, на підставі статті 224 ЦПК України, суд ухвалив заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач не заперечила проти такого вирішення справи. Вислухавши пояснення сторін та дослідивши письмові докази по справі в повному обсязі, суд приходить до наступних висновків. Сторони є батьками дитини - [PERSON], [INFO] що підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 16 квітня 2011 року (а.с.11). Згідно із Актом обстеження умов проживання від 20.03.2017 року позивач проживає за адресою [ADDRESS] разом із своєю донькою [PERSON] та своїми батьками. (а.с.10). Згідно довідки дошкільного закладу , дитина [PERSON] протягом 2016-2017 р. відвідує школу раннього естетичного розвитку «Малятко» , навчання оплачує мати, батько жодного разу дитину до школи не приводив, за навчання не сплачував. (а.с.9). Рішенням Виконавчого комітету Новгород-Сіверської міської ради від 25 травня 2017 року затверджено Висновок про доцільність позбавлення батьківських прав громадянина [PERSON], відносно його малолітньої доньки [PERSON], [INFO] року. (а.с.5-6). Норми статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачають, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини; батьки мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці; позбавлення батьківських прав не звільняє батьків від обов'язку утримувати дітей. Стаття 150 СК України встановлює обов'язки батьків щодо виховання та розвитку дитини. Відповідно до положень статті 155 СК України, здійснення батьківських прав та виконання батьківських обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності; батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини; відмова батьків від дитини є не правозгідною, суперечить моральним засадам суспільства; ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Пунктом другим частини першої статті 164 СК України передбачено, що батько може бути позбавлений судом батьківських прав, якщо він ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Оскільки відповідач проживає окремо від своєї дитини, яка знаходиться на повному утриманні матері, не відвідує її, не спілкується з нею, не займається її вихованням і піклуванням, не цікавиться життям дитини, не надає будь-якої, у тому числі матеріальної допомоги та не надає позивачу грошові кошти на утримання їх дитини, суд приходить до висновку, що такою бездіяльністю відповідач ухиляється від виконання обов'язків по вихованню своєї малолітньої дитини, а тому має бути позбавлений батьківських прав. Зазначені обставини знайшли своє повне підтвердження в судовому засіданні. Судом не встановлено, що відповідачу [PERSON] будь-хто та/або яким-небудь чином чинили перешкоди у належному виконанні його батьківських обов'язків по відношенню до своєї дитини. Таким чином позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню в повному обсязі. Що стосується іншої частини позовних вимог суд приходить до наступних висновків. Рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 03 грудня 2012 року по справі № 2011/16229/12, стягнуто з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої дитини доньки [PERSON], [INFO] року, в розмірі ? частини від всіх видів доходу щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання цим рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття . Відповідно до ст.18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Згідно ч.ч.1, 2 ст.141 СК України батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Ст.150 цього Кодексу визначені обов'язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, а саме: батьки зобов'язані піклуватися за виховання дитини, про її здоров'я, фізичний, духовний розвиток, готувати до самостійного життя. Відповідно до ст.180 СК України визначено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч.1 ст.192 СК України розмір аліментів на дитину, визначений, зокрема, за рішенням суду, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника аліментів або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених законом. Аналогічна вимога міститься і у п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» N 3 від 15.05.2006 року. Враховуючи зміст ст.ст.181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Суд виходить з того, що у сторін після ухвалення попереднього рішення змінився матеріальний стан, що в силу ст.192 СК України є підставою для збільшення розміру аліментів. Відповідно до ст. 183 та ст. 184 СК України, за рішенням суду розмір аліментів визначається у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов'язує їх зі способом присудження (ч. 3 ст. 181 СК України). Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Отже, у спірних правовідносинах підлягає застосуванню не тільки ст. 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов'язку батьків утримувати своїх дітей (ст. 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст. 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», ст. 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»). З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України, зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Даний висновок міститься в правовій позиції Верховного Суду України в постанові від 05.02.2014 року по справі № 143цс13. Враховуючи те, що у зв'язку із зміною сімейного законодавства з 08 липня 2017 року в Україні визначено мінімальний розмір аліментів не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, то суд приходить до висновку, що позов є обгрунтований та підлягає частковому задоволенню в цій частині. Приходячи до таких висновків суд зазначає, що стороною позивача не надану суду будь яких доказів того , що відповідач має непостійні та мінливі доходи, а тому аліменти повинні стягнуті в твердій грошовій сумі згідно з вимогами ст.184 СК України. За таких обставин, суд вважає, що справедливим буде частково задовольнити позов та збільшити розмір аліментів, що стягуються з відповідача на утримання неповнолітньої дитини доньки [PERSON],[INFO], до 1/4 частки від всіх видів доходу щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили і до досягнення дитиною повноліття . Згідно із вимогами частини першої статті 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід присудити понесені останнім і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: partial