Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-12 00:00:00

позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу на виїзд дітей за кордон без згоди та супроводу батька. Свої вимоги мотивувала тим, що з 02 лютого 2011 року позивач вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, яким рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 23 травня 2018 року було розірвано. Від шлюбу позивач та відповідач мають двох малолітніх дітей - сина [PERSON] , [INFO] , доньку [PERSON] , [INFO] . 05 квітня 2019 року рішенням Дніпровського районного суду м. Києва позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання малолітніх дітей задоволено частково: стягнути з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] на утримання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , по 3 653 (три тисячі шістсот п`ятдесят три) грн. щомісячно, починаючи з 10 липня 2018 року і до досягнення старшим сином повноліття, потім по 1 626 (одна тисяча шістсот двадцять шість) грн. щомісячно до досягнення донькою повноліття; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , аліменти за період з 01 січня 2018 року по 01 липня 2018 року у розмірі 21 918 (двадцять одна тисяча дев`ятсот вісімнадцять) грн.; у решті позову відмовити. 05 вересня 2020 року позивач направила на адресу відповідача лист з проханням надати дозвіл на виїзд малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , до бабусі та в Державу Ізраїль строком на наступні п`ять років. Однак станом на день звернення до суду відповідачем так і не надано добровільної згоди на виїзд малолітніх дітей до Держави Ізраїль. У зв`язку з чим просить дозволити виїзд малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , в супроводі матері [PERSON] , [INFO] , або її уповноваженого представника без письмової згоди (дозволу) та супроводу їх батька [PERSON] за межі України в державу Ізраїль до досягнення кожною дитиною 16-річного віку з моменту набрання рішенням законної сили. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та залучено Службу у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації (02054, вул. Краківська, 20, м. Київ) до участі у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про надання дозволу на виїзд дітей за кордон без згоди та супроводу батька в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору. 05 листопада 2020 року ухвалою суду у задоволенні клопотання відповідача [PERSON] про розгляд справи за правилами загального позовного провадження відмовлено. 12 листопада 2020 року ухвалою суду у задоволенні заяви відповідача [PERSON] про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін відмовлено. 05 лютого 2021 року ухвалою суду у задоволенні клопотання відповідача [PERSON] про зупинення провадження у справі відмовлено. Згідно вимог ч.13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Відповідно до ст. 274 Цивільного процесуального кодексу України в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи, справи, що виникають з трудових відносин, а також може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. За змістом ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Судом було вжито всіх заходів для повідомлення відповідача про розгляд даної справи в порядку спрощеного позовного провадження. Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без участі сторін за наявними у справі матеріалами. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні правовідносини. З 02 лютого 2011 року позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем (а.с. 16), яким рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 23 травня 2018 року було розірвано (а.с. 19-20). Від шлюбу позивач та відповідач мають двох малолітніх дітей - сина [PERSON] , [INFO] , доньку [PERSON] , [INFO] (а.с. 17-18). 05 квітня 2019 року рішенням Дніпровського районного суду м. Києва позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання малолітніх дітей задоволено частково: стягнути з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] на утримання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , по 3 653 (три тисячі шістсот п`ятдесят три) грн. щомісячно, починаючи з 10 липня 2018 року і до досягнення старшим сином повноліття, потім по 1 626 (одна тисяча шістсот двадцять шість) грн. щомісячно до досягнення донькою повноліття. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , аліменти за період з 01 січня 2018 року по 01 липня 2018 року у розмірі 21 918 (двадцять одна тисяча дев`ятсот вісімнадцять) грн. У решті позову відмовити (а.с.21-27). 05 вересня 2020 року позивач направила на адресу відповідача лист з проханням надати дозвіл на виїзд малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , до бабусі та в Державу Ізраїль строком на наступні п`ять років (а.с. 49). Позивач просить дозволити виїзд малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , в супроводі матері [PERSON] , [INFO] , або її уповноваженого представника без письмової згоди (дозволу) та супроводу їх батька [PERSON] за межі України в державу Ізраїль до досягнення кожною дитиною 16-річного віку з моменту набрання рішенням законної сили. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначила про ненадання відповідачем у добровільному порядку згоди на виїзд малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , до бабусі та в Державу Ізраїль строком на наступні п`ять років. На підтвердження заявлених вимог позивач надала своє свідоцтво про народження, відповідно до якого матір`ю позивача є [PERSON] , а батьком - [PERSON] (а.с. 12), копію паспорту [PERSON] з нотаріально посвідченим перекладом на українську мову (а.с. 36-37, 38-41), копію паспорту [PERSON] з нотаріально посвідченим перекладом на українську мову (а.с. 42-43, 44-47). Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Відповідач скористався процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву у встановлений строк, відповідно до якого позовні вимоги не визнав повністю, оскільки позивачем не зазначено конкретної адреси перебування малолітніх дітей в Державі Ізраїль, не надано жодних доказів на підтвердження повернення дітей на територію України, не вказано конкретний проміжок часу, на який позивач хоче вивезти дітей до Держави Ізраїль, з визначенням його початку та закінчення. Отже, позивач фактично ставить питання про надання дозволу на виїзд дітей за кордон на постійне місце проживання, що позбавить його можливості брати участі у спілкуванні та вихованні малолітніх дітей. Крім того, відповідач зазначив про відсутність заборгованості зі сплати аліментів на утримання малолітніх дітей. На підтвердження позовних вимог відповідач надав суду довідку-розрахунок заборгованості по аліментах від 10 листопада 2020 року, відповідно до якої у відповідача станом на 01 листопада 2020 року заборгованість відсутня (а.с. 73-74). Представник позивача скористалася своїм правом подачі відповіді на відзив, відповідно до якого зазначила, що на день подання позовної заяви, а саме, станом на жовтень 2020 року у відповідача була наявні заборгованість зі сплати аліментів. Зазначення конкретної адреси місця перебування малолітніх дітей порушить їх право на свободу пересування. Позивач не бажає вивезти дітей на постійне проживання до Держави Ізраїль і не ставить таке питання на розгляд судом. Позивач має на меті показати дітям визначні місця країни та культурно їх збагатити. Діти будуть перебувати в будинку у дідуся та бабусі за адресою: [ADDRESS] . Відповідач скористався своїм правом подачі письмових заперечень на відповідь на відзив, відповідно до яких зазначив, що на території Держави Ізраїль постійно ведуться бойові дії, країна фактично перебуває у стадії війни з сусідніми країнами, що викликає занепокоєння щодо виїзду малолітніх дітей до цієї країни. Крім того, листом Товариства з обмеженою відповідальністю «приватна загальноосвітня школа «Фортуна» від 06 листопада 2019 року повідомлено відповідача, що [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , не навчаються в школі, а документи видані матері у зв`язку з виїздом за кордон. На підтвердження письмових заперечень на відповідь на відзив відповідач надав суду лист Товариства з обмеженою відповідальністю «приватна загальноосвітня школа «Фортуна» від 06 листопада 2019 року (а.с. 115). Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 Сімейного кодексу України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. 14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», які набрали чинності з 01 жовтня 2016 року, вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57. Відповідно до пункту 3 зазначених Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Згідно з підпунктом 1 пункту 4 Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий із батьків відсутній у пункті пропуску. У підпункті 2 пункту 4 Правил передбачено, що громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим із батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17-ц (провадження № 14-244цс18) сформулювала висновок, що тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків має відповідати найкращим інтересам дитини і такий дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. Крім того, Верховний Суд у постанові від 03 липня 2019 року по справі № 643/1090/17 зазначив, що надання дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення конкретної адреси місця перебування дитини за межами України та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та непрогнозованості. Однак позивачем не надано належних та допустимих доказів, що надання дозволу на тимчасовий виїзд малолітніх дітей за межі України у супроводі матері та без дозволу і супроводу батька, без визначення його початку й закінчення, відповідає інтересам дітей, не порушує прав батька на спілкування з ними та не позбавляє його права брати участь у вихованні та утриманні дітей. Також позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження повернення малолітніх дітей на територію України, а також перебування за адресою: [ADDRESS] , чим не виконано вимоги ст. 12 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За встановлених обставин, суд приходить висновку про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] за участю третьої особи Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про надання дозволу на виїзд дітей за кордон без згоди та супроводу батька повністю.

Outcome: dismissed