Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-06 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про розірвання договору на інформаційне обслуговування №88/001, укладеного між ними 30 січня 2013 року, та стягнення з відповідача на її користь грошову суму в розмірі 4250 гривень, що складається з заплачених коштів по договору у сумі 2250 грн. та понесених збитків в розмірі 2000 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначила, що 30 січня 2013 року між нею та Фізичною особою - підприємцем [PERSON] укладено договір про інформаційне обслуговування №88/001, згідно з яким відповідач мала надавати їй інформацію про варіанти жилих приміщень на ринку оренди в обсягах та на умовах, передбачених цим договором, а та в свою чергу зобовязувалася оплатити такі послуги. Вона виконала умови договору та сплатила встановлену у договорі суму 2250 грн. За умовами договору позивач повинна була знайти для себе будинок, який здається в оренду. \~ \~ \~ \~Для виконання договору [PERSON] призначила їй наступного дня зустріч біля воєнкомату Кіровського та Красногвардійського району, проте на зустріч не зявилась, офіс, зазначений у договорі був зачинений. \~ \~ \~ \~Строк виконання договору закінчився ще 30.03.2013 року, але послуги нею так отриманні і не були, відповідач на телефоні дзвінки не відповідає, тобто не виконує умов договору. 04.04.2013 року на адресу відповідача надіслано претензію, але до теперішнього часу відповідь не отримано. Внаслідок того, що послуги їй по суті не надано, просить розірвати договір, стягнути на її користь сплачені за договором кошти в порядку ст.10 п.п.1, 2 Закону України «Про захист прав споживачів» та понесені збитки, які нараховані нею в порядку ст.ст.623, 906, 1209-1211 ЦК України. Так, сума збитків в 2000 грн. предявлена нею до стягнення, оскільки 12.04.2013 року нею укладено з ТОВ «Тико-2005» договір про надання інформаційних послуг №106, на виконання якого сплачено вказані 2000 грн. \~ \~ \~ \~ У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали та просили задовольнити з урахуванням уточнень обґрунтування позову. Пояснили, що договір на інформаційне обслуговування підписувала особисто відповідач, заперечення якої є лише намаганням уникнути майнової відповідальності. Відповідач та її представник в судовому засіданні проти задоволення позову заперечували, просили в ньому відмовити, оскільки позивачем договір на укладення послуг не підписано, вона як виконавець за договором його взагалі не укладала, оскільки підписи виконані не нею, на початку 2010 року вона втратила паспорт, який було відновлено лише в липні 2010 року, після вказаних подій на початку 2013 року до неї почали надходити претензії, від невідомих раніше осіб, щодо невиконання нею договірних зобовязань та повернення сплачених коштів. Проте, вона ніколи не реєструвалась як субєкт господарювання, не здійснювала підприємницької діяльності, вважає, що такі дії могли зробити невідомі особи, скориставшись втраченим нею паспортом. У звязку з цим, вона звернулась до Бабушкінського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області з заявою про злочин, була порушена кримінальна справа, слідство в якій триває. Представник третьої особи - Управління з питань захисту прав споживачів департаменту споживчого ринку і сфери послуг Дніпропетровської міської ради, надала письмові пояснення за якими позовні вимоги підтримала. Дослідивши матеріали справи, перевіривши фактичні обставини справи письмовими доказами, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 30 січня 2013 року між [PERSON], [INFO] та Фізичною особою - підприємцем [PERSON], яка діє на підставі свідоцтва №2224000 0000 083792, укладено договір про інформаційне обслуговування №88/001, і згідно п.4.1. даного договору, позивачем 30.01.2013 року сплачено відповідачу вартість інформаційних послуг в розмірі 2250 грн., а Фізична особа - підприємець [PERSON] зобовязана була надати на протязі двох місяців інформацію (послуги) щодо варіантів жилих приміщень на ринку оренди та попередньо оплатила не надані послуги, за які були сплачено в повному обсязі (на 100% відповідно договору) на момент підписання договору, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру №88/001 від 30.01.2013 року. Вказаний договір позивачем не підписано, а підпис від імені відповідача не відповідає підпису відповідача, виконаному в поданих до суду заявах та доказах, що можливо встановити без застосування навичок експерта-почеркознавця. Судом встановлено, що договір від 30.01.2013 року про інформаційне обслуговування відповідачем не виконаний. 04.04.2013 року на адресу відповідача надіслано лист претензію. 12 квітня 2013 року позивачем з ТОВ «Тико-2005» укладено договір про надання інформаційних послуг №106, предметом якого є надання інформації про варіанти житлових приміщень на ринку оренди в обсязі та на умовах, визначених в договорі. Відповідно до п.4.1 договору, ціна послуг складає 2000 грн. 02 липня 2010 року Бабушкінським РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області видано відповідачу паспорт громадянина України. 15 липня 2010 року відповідачу видано дублікат картки платника податку. 21.03.2013 року за заявою відповідача до ЄРДР внесено запис про кримінальне правопорушення, кваліфіковане за ч.4 ст.358 КК України, яке полягає у тому, що 16.08.2012 року в невстановлений час невстановлена особа, використовуючи документи на імя [PERSON] зареєструвала фізичну особу-підприємця та вийняла в оренду офіс, розташований за адресою: м.Дніпропетровськ, пр.Карла Маркса, 60/78. Відповідно відомостей ЄДРПОУ, ФОП [PERSON] в стані припинення не перебуває. В судовому засіданні відповідач пояснила, що не вчиняє дій з припинення фізичної особи-підприємця, оскільки останні будуть свідчити про визнання нею факту правомірності відкриття субєкта господарювання. Крім того, в судовому засіданні відповідачем було заперечено факт знайомства з особою позивача до відкриття провадження в цій цивільній справі. Відповідно листа Бабушкінського районного відділу ГУ ДМС України в Д/о від 05.08.2014 року [PERSON] було втрачено паспорт від 23.09.2005 року, тому 02.07.2010 року видано інший. Окрім цього, в ході збору доказів судом отримано копію реєстраційної справи ФОП [PERSON] з відділу державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців Реєстраційної служби ДМУЮ, після огляду якої встановлено, що з метою реєстрації субєкта господарювання 16.08.2012 року подано реєстраційну картку, підписану без наслідування підпису відповідача, копію картки платника податків, зробленої з оригінала виданого 21.04.2006 року, який було втрачено відповідачем, другу сторінку паспорта відповідача, виданого 23.09.2005 року, який було втрачено відповідачем, без фотокартки позивача. Поміж цим, за відомостями податкової інспекції в Бабушкінському районі за 1 квартал 2013 року ФОП [PERSON] звіт (податкова декларація про майновий стан і доходи) не подавався. Зібрані по справі докази у їх сукупності свідчать про те, що позивач є особою, потерпілою від злочину невстановлених наразі слідством осіб, котрі всупереч волі відповідач на підставі втрачених нею паспорта та картки платника податків зареєстрували на її імя фізичну особу підприємця, уклали з позивачем від імені відповідача договір про надання інформаційних послуг, який не мали наміру виконувати, привласнивши при цьому грошові кошти позивача в сумі 2\~250 грн. Тому, розвязуючі позовні вимоги, суд виходить по перше з того, що позивачем договір не підписано, не дивлячись на його фактичне виконання, а по-друге, відповідач, яка не проваджувала господарської діяльності, не підписувала договір і не мала волевиявлення на укладення правочину з надання інформаційних послуг позивачу. Згідно ч.2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до п.2 ч.1 ст.208 ЦК України належить вчиняти у письмовій формі правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. Згідно Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають відмовляти в позові з такою вимогою. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п'ятої ЦК ( 435-15 ). Відповідно до ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Відповідно до ч.2 ст.1210 ЦК України шкода, завдана внаслідок робіт (послуг), підлягає відшкодуванню їх виконавцем. Згідно п.1, п.2 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодувати збитки, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобовязань за договором. Якщо під час виконання робіт (надання послуг) стане очевидним, що їх не буде виконано з вини виконавця згідно з умовами договору, споживач має право розірвати договір і вимагати відшкодування збитків. За таких обставин, суд доходить висновку, що договір між сторонами не є укладеним, оскільки у дійсності не відбувся, отже правових підстав стягнення коштів з відповідача не має, вимога про розірвання неукладеного договору заявлена та задоволена бути не може. Крім того, до спірних правовідносин неможливо застосувати ст.1212 ЦК України щодо повернення безпідставно набутого майна, оскільки кошти отримано не відповідачем, а особою, яка використовуючи втрачені відповідачем документи оформила на її імя фізичну особу підприємця, яка наразі слідством не встановлена. Що стосується вимоги про відшкодування матеріального збитку, то в її задоволенні слід відмовити, оскільки вона є похідною від вимог про розірвання договору та повернення сплачених коштів. Відповідно до ст.88 ЦПК України судовий збір слід покласти на позивача, оскільки в ході судового розгляду встановлено, що позивач не є споживачем послуг. На підставі викладеного,

Outcome: approved