Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-19 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання заповіту недійсним. Посилається на те, що [INFO] померла її мати [PERSON], яка хворіла онкозахворюванням з сильним больовим синдромом, який знімався регулярним прийомом знеболюючих препаратів. Після смерті матері відкрилася спадщина на приналежне їй майно. За життя [PERSON] склала заповіт від 26.10.2011 року, яким заповіла земельну ділянку площею 21,44 га своїй доньці [PERSON], а житловий будинок [ADDRESS] заповіла іншій доньці - [PERSON] Після смерті матері позивач дізналася про наявність іншого заповіту, складеного [PERSON] 21.03.2013 року, відповідно до якого все майно померлої переходить у власність [PERSON] Вважає останній заповіт, вчинений [PERSON] недійсним, оскільки в момент його вчинення вона не усвідомлювала значення своїх дій і не могла ними керувати, тому просить визнати заповіт від 21.03.2013 року, посвідчений секретарем виконкому Губівської сільської ради Компаніївського району Кіровоградської області недійсним. В судовому засіданні представники позивача [PERSON], [PERSON] позов підтримали в повному обсязі, посилаючись на викладені в позові обставини, просили позов задовольнити, оскільки [PERSON] перебувала в тяжкому пригніченому стані, потребувала медичної допомоги, не могла оцінювати значення своїх дій, не усвідомлювала період доби. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив в задоволенні позову відмовити за необґрунтованістю та недоведеністю позовних вимог, посилався на відсутність доказів душевної хвороби [PERSON] на час складання оспорюваного заповіту. Третя особа - приватний нотаріус [PERSON] в судове засідання не з'явилася, надала заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги не визнала, вказавши, що заповіт складений з дотриманням вимог до форми заповіту, особисто підписаний заповідачем, посвідчений посадовою особою сільської ради. Свідок [PERSON] пояснив, що працює лікарем неврологом Компаніївської ЦРЛ та консультував [PERSON] під час перебування останньої на стаціонарному лікуванні. Вказав, що [PERSON] перебувала в тяжкому стані, скаржилася на сильній біль, перебувала під дією медичних препаратів (знеболювальних), після прийому яких перебувала в сонливому стані. Вважає, що [PERSON] не була адекватна повністю внаслідок дії знеболювальних, однак не стверджував про її повну недієздатність. Свідок [PERSON] пояснила суду, що працює секретарем Губівської сільської ради та в березні 2013 року посвідчувала заповіт [PERSON] Вказала, що до сільської ради [PERSON] привезла її донька [PERSON], після чого донька покинула приміщення і вона з [PERSON] залишилась наодинці. [PERSON] пояснила, що проживає разом з донькою [PERSON], яка доглядає її, тому бажає змінити заповіт та залишити все майно [PERSON] Знаючи про хворобу [PERSON] [PERSON] запитала її, чи зможе вона сама підписати заповіт, на що [PERSON] дала ствердну відповідь. Перед складанням заповіту вона перевірила дієздатність заповідачки шляхом спілкування з особою, отримання від неї відповідей на запитання. Ніяких сумнівів, що [PERSON] недієздатна у [PERSON] не виникало, оскільки після підписання заповіту [PERSON] виявила бажання оформити ще і довіреність на отримання орендної плати за приналежну їй земельну ділянку. Крім цього, пояснила, що даний заповіт є третім, оскільки перед цим [PERSON] складала перший заповіт на одну доньку [PERSON], після чого змінила та заповіла на двох дітей (доньку та сина), а потім знову змінила та знову заповіла все майно [PERSON] Під час складання останнього заповіту [PERSON] перебувала в нормальному стані, особисто писала та підписувала заповіт, адекватно відповідала на всі поставлені питання. Свідок [PERSON] пояснила, що працює фельдшером ФАП. [PERSON] поступила в грудні 2012 року в тяжкому стані, була онкохвора, задихалася, постійно скаржилася на сильний біль, кричала, просила допомоги, плутала час доби, не пам'ятала коли їй робили уколи. Приймала знеболювальні препарати, неодноразово госпіталізувалася до Компаніївської ЦРЛ, проживала з донькою [PERSON] та її сім'єю. Під час відвідування [PERSON] впізнавала її та просила допомоги, спілкувалася переважно з приводу хвороби, скаржилася на сильний біль в спині, питала, куди їй звертатися за допомогою, оскільки знеболювальні не допомагали. Заслухавши доводи представників сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із ч. 2 ст. 16, ч. 1 ст. 215 ЦК України одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням вимог, установлених ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Згідно ч.2 ст.203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. У відповідності до ч.1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. У п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що при розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК суд відповідно до статті 145 ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Відповідно до п. 18 Постанови №7 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров'я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу (стаття 145 ЦПК). В судовому засіданні встановлено, що 26.10.2011 року [PERSON] склала заповіт, відповідно до якого земельну ділянку площею 21,44 га відповідно до Державного акта на право приватної власності на землю серії ІІІ-КР № 003397 від 19.04.2002 р. заповіла своїй дочці [PERSON], житловий будинок по [ADDRESS] заповіла своїй дочці [PERSON] (а.с.10). 21.03.2013 р. [PERSON] склала інший заповіт, відповідно до якого всі свої права та обов'язки та все майно заповіла своїй дочці [PERSON] (а.с.11). Заповіт посвідчений секретарем виконавчого комітету Губівської сільської ради Компаніївського району Кірвоградської області [PERSON], власноручно підписаний заповідачем в с. Губівка Компаніївського району Кіровоградської області, особу заповідачки встановлено, дієздатність її перевірено, зареєстровано в реєстрі за № 5. [INFO] [PERSON] померла у віці 73 років, про що 30.09.2013 року складено відповідний актовий запис № 10, що підтверджується копією свідоцтва про смерть. Для з'ясування чи усвідомлювала [PERSON] значення своїх дій та (або) чи могла керувати ними на час складання заповіту 21.03.2013 року, ухвалою Компаніївського районного суду від 03.06.2014 року в даній справі була призначена посмертна судово-психіатрична експертиза, проведення якої доручено експертам КЗ «Кіровоградської обласної психіатричної лікарні». Відповідно до висновків акту посмертної комісійної судово-психіатричної експертизи № 535 від 21 жовтня 2014 року [PERSON] за життя не страждала психічним захворюванням та на момент складання заповіту 21.03.2013 року ознак психічного захворювання не встановлено, могла усвідомлювати значення своїх дій та розумно керувати ними (а.с. 57-58). Даний висновок не містить даних про неспроможність [PERSON] в момент складання заповіту усвідомлювати свої дії та керувати ними, а навпаки висновком підтверджується, що [PERSON] могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. При цьому суд враховує, що в розпорядження експертів для проведення посмертної судово-психіатричної експертизи надавалася медична документація, а саме медичні карти стаціонарного хворого [PERSON] № 455, 563, 1008, 1289, 1472, які містять інформацію про період лікування [PERSON], її діагнози, найменування та дози препаратів, які нею приймалися під час лікування. Вказані медичні карти досліджувалися експертами та були враховані при складанні висновку. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України від 29 лютого 2012 р. № 6-9 цс 12, відповідно до ч. 1ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами (ст.212 ЦПК України), будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Проведеною у справі посмертною судово-психіатричною експертизою не встановлено неспроможність спадкодавця [PERSON] у момент складення заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними, а навпаки стверджено, що вона могла усвідомлювати значення своїх дій та розумно керувати ними, що виключає можливість визнання складеного заповіту недійсним з підстав, передбачених ч. 1 ст.225 ЦК України. Отже, підставою для визнання правочину недійсним за вказаної підстави може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не можуть покладатися пояснення свідка [PERSON], що ґрунтуються на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК України). Той факт, що [PERSON] в день підписання заповіту усвідомлювала значення своїх дій підтвердила секретар Губівської сільської ради [PERSON] та свідок [PERSON], які повідомили, що [PERSON] була в адекватному стані, хоча тяжко хворіла, відчувала сильний біль, однак не мала психічних розладів. Свідчення свідків [PERSON], [PERSON] про те, що [PERSON] внаслідок онкологічної хвороби та прийому знеболювальних препаратів погано себе почувала, плутала час доби, перебувала в сонливому, пригніченому стані, в'яло відповідала на питання (наприклад на питання «як звати?», могла назвати лише своє прізвище), вела себе неадекватно, не підтверджують саме психічний стан [PERSON] З аналізу медичної документації вбачається, що [PERSON] не було надано жодної рекомендації для огляду лікарем психіатром за весь час хвороби. Порушень свідомості в історії хвороби лікуючими лікарями не описано. Недієздатною [PERSON] не визнавалась. З пояснень свідка [PERSON] [PERSON] не приймала наркотичних препаратів з метою зниження больового синдрому, а факт впливу інших препаратів (кетанов, трамадол) на стан хворої в момент підписання заповіту не доведено. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Інших доказів, які б підтверджували перебування [PERSON] на момент підписання заповіту у стані, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій і не могла керувати ними стороною позивача не наведено. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є безпідставними, оскільки відсутні підстави для визнання заповіту від 21.03.2013 року недійсним. Враховуючи викладені обставини, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог. Згідно ст. 88 ЦПК України судові витрати в зв'язку з відмовою позивачу в задоволенні його вимог до стягнення не підлягають. На підставі викладеного, Постанови № 7 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року, постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», ст.ст. 15, 16, 203, 215, 216, 225, 1233 ЦК України, та

Outcome: dismissed