Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-25 00:00:00

Позивач звернулася до суду з названим позовом та просить постановити рішення, яким: - визнати відповідача [PERSON] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням у житловій квартирі [ADDRESS] ; - зобов`язати Болградську міську раду Одеської області зняти з реєстраційного обліку [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] . Свої вимоги мотивує тим, що вона є власницею квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу укладеного 27 листопада 2003 року між нею та [PERSON] , [PERSON] , посвідчений державним нотаріусом Болградської районної нотаріальної контори Одеської області Станєвою В.Б., зареєстрований в реєстрі за №5893 В належній їй, позивачу квартирі, на правах члена сім`ї був зареєстрований колишній чоловік [PERSON] . Відповідач залишається бути зареєстрованим в квартирі до теперішнього часу, хоча з вересня 2015 року не проживає в ньому. У добровільному порядку відповідач не бажає знятися з реєстраційного обліку за вказаною адресою. На даний час, позивачу не відомо місце проживання відповідача, тому на думку позивача, своїми діями відповідач порушує її права як власника квартири. В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги, наполягала на його задоволенні, надала пояснення з підстав зазначених в позові. Зазначила, що в 2005 році зареєструвала шлюб з відповідачем, від якого мають двох спільних дітей. В 2015 році шлюб між нею, позивачем та відповідачем був розірваний, але проживати перестали з відповідачем ще з 2013 року. З липня 2013 року відповідач покинув її, позивачку з дітьми, та більше не з`являвся, місце його перебування їй, позивачці не відомо. Оскільки квартира належить лише їй, позивачці, то відповідач ніякого відношення до цього житла не має, жодних договорів з ним вона, позивач не укладала. Аліментів на дітей відповідач не сплачує, і ніяким чином не допомагає, відносини з ним повністю втрачені. І те, що відповідач до теперішнього часу значиться зареєстрованим в належній їй квартирі, суттєво порушує її права як власника квартири. Тому наполягала на задоволенні позовних вимог. Відповідач до суду не прибув, про час та місце розгляду справи повідомлявся згідно вимог чинного законодавства за останньою відомою суду адресою, яка є його адресою реєстрації: [ADDRESS] , (а.с.26, 37), що підтверджується довідкою Болградської міської ради Одеської області (а.с.23). Згідно ст.128 ЦПК України, суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою (ч.2). Днем вручення судової повістки є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про … про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси (ч.8 п.4). Суд направляв повідомлення про виклик в судове засідання на 24.06.2020 року (а.с.26), на 22.07.2020 року (а.с.37), на 12.08.2020 року (а.с.55), на 26.08.2020 року (а.с.62), однак усі поштові листи повернулися до суду без вручення з відмітками листоноші «Адресат відсутній» (а.с.30-3157-58). Крім того, суд повідомляв відповідача про час та місце розгляду справи шляхом розміщення оголошення на веб-порталі судової влади України за веб-адресою: http://bg.od.court.gov.ua/sud1507/ (а.с.25, 27, 36, 61). Будь-яких заяв, пояснень, заперечень щодо спростування доводів, викладених в позовній заяві, від відповідача до суду не надходило. Третя особа Болградська міська рада Одеської області до суду не прибула, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надала до суду заяву про розгляд справи у відсутність представника (а.с.28-29). Вирішуючи питання про проведення розгляду справи в заочному порядку, суд вважає за необхідне зазначити, що інститут заочного провадження призначений впливати на відповідачів, які не вчиняють дій щодо участі у розгляді справи. Верховний Суд також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України (а.с.38). Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог за наступних підстав. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Судом встановлено, що позивач (а.с.4) є власницею квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу укладеного 27 листопада 2003 року укладеного між нею, позивачем та [PERSON] та [PERSON] , посвідчений державним нотаріусом Болградської районної державної нотаріальної контори Одеської області Станєвою В.Б., зареєстрований в реєстрі за №5893, зареєстрований в КП «Болградське БТІ» 23.02.2004 року (а.с.44, 45). Відповідно до інформації наявної в домовій книзі «Для реєстрації громадян, мешкаючих за адресою: [ADDRESS] », заведеної 11.08.1993 року значиться зареєстрованим [PERSON] , [INFO] (а.с.6-7). Згідно довідки Болградської міської ради Одеської області від 22.05.2020 року за №078/09-19, [PERSON] дійсно зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с.23). Відповідач по справі є колишнім чоловіком позивача по справі, з яким шлюб розірвано на підставі рішення Болградського районного суду Одеської області від 24.09.2015 року, справа №497/2029/15-ц (а.с.13). За наслідками проведення обстеження житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] було встановлено відсутність відповідача [PERSON] за вказаною адресою з 20013 року по теперішній час, про що складено акт від 11.08.2020 року (а.с.63). Судом було свідків: [PERSON] (а.с.46-47), та [PERSON] (а.с.48-49), які є сусідами позивача та проживають в цьому ж будинку [ADDRESS] та [ADDRESS] , які суду пояснили та підтвердили, що відповідач [PERSON] є колишнім чоловіком позивача [PERSON] , та з 2013 року він не проживає з позивачем, жодного разу його не бачили після 2013 року в квартирі позивача. Положеннями ст. 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної та творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 318 ЦК України встановлено, що усі суб`єкти права власності є рівними перед законом. Частинами 1, 2 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. На підставі ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК України, з урахуванням положень ч.1 ст.405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Таким чином, виникнення права членів сім`ї власника будинку (квартири) користуватися цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, і припинення права власності особи на будинок припиняє право членів її сім`ї на користування цим будинком. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Частиною 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Статтею ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. Так, судовим розглядом було встановлено, що відповідач [PERSON] з 2013 року в зазначеній квартирі не проживає, а тому жодних прав у нього на користування цією квартирою у нього тривалий час не має. Майна відповідача в цій квартирі немає. Поштова кореспонденція надіслана відповідачу за адресою: [ADDRESS] , ним не отримується за цією адресою (а.с.30-31, 38-39, 57-58). Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Водночас відповідно до статті 7 Закону № 1382-IV зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. З огляду на те, що Закон № 1382-IV є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30 червня 2015 року (справа № 21-1438а15). Зважаючи на той факт, що на час розгляду справи, власницею квартири [ADDRESS] є позивач по справі, яка у свою чергу жодних цивільно-правових угод з приводу найму спірної квартири з відповідачем, який з 2013 року в зазначеній квартирі не проживає - не укладала, право на користування у відповідача не виникало, а реєстрація останнього у належній позивачці квартирі створює об`єктивні незручності та суттєві перешкоди у користуванні зазначеним майном. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (як зазначено вище), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення користуванням жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Враховуючи усе вищевикладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог, шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] . За викладених обставин, позов підлягає задоволенню. На підставі вищенаведеного та

Outcome: approved