Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-27 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати угоду купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями, земельної ділянки, укладену між нею і відповідачем, дійсною, такою, що відбулася, та визнати за нею право власності на житловий будинок (на плані позначено літ. А), загальною площею 79,2 кв. м., житловою площею 38,0 кв. м., з верандою (літ. а), прибудовою (літ. а1), ганком І, ганком ІІ, господарськими будівлями льохом з шиєю (літ. Б1, б), сараями (літ. Б, В, Д), гаражем (літ. Г), вбиральнею (літ. Е), вимощенням ІІІ, воротами № 1, огорожею № 2, хвірткою № 3, огорожею № 4, розташований по вул. Кодимська,10 в с. Обжиле Балтського району Одеської області, право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,2099 га, кадастровий номер земельної ділянки 5120684400:02:001:0032, розташовану по вул. Кодимська,10 в с. Обжиле Балтського району Одеської області, які раніше на праві приватної власності належали відповідачу, стверджуючи, що 20.04.2017 року вона уклала з відповідачем угоду купівлі-продажу вище вказаних житлового будинку з господарськими будівлями, земельної ділянки, згідно якої сплатила відповідачу вартість будинку, земельної ділянки в сумі 30 тис. грн., про що складена відповідна розписка, а відповідач передав їй правовстановлюючі документи, технічний паспорт на будинок, державний акт на право власності на земельну ділянку, самі житловий будинок з господарськими будівлями, земельну ділянку, але, оформити у нотаріуса угоду позивач не змогла, оскільки відповідач жодного разу не зявився до нотаріуса і повідомив позивача, що робити цього не має наміру. Вказані вище обставини позбавили позивача права володіти, користуватися, розпоряджатися придбаним нерухомим майном, з приводу чого вона змушена звернутися до суду з позовом, надала суду заяву, в якій свої заявлені вимоги підтримала в повному обсязі, просить розглянути справу без її участі. Відповідач до судового засідання не зявився, але надіслав на адресу суду заяву, в якій позов визнав у повному обсязі, підтвердив викладені в позові обставини, в тому числі і небажання зявитися до нотаріуса для оформлення договору купівлі-продажу, просить справу розглянути за його відсутності. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що відповідачу [PERSON] на праві приватної власності згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 18.06.2013 року, індексний номер 5012719, зареєстрованого реєстраційною службою Балтського районного управління юстиції Одеської області, належав житловий будинок з господарськими будівлями, розташований по вул. Кодимська, 10 в с. Обжиле Балтського району Одеської області, згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 388950, виданого на підставі рішень Обжильської сільської ради Балтського району Одеської області від 24.03.2008 року № 109-V та від 20.08.2008 року № 132-V, належала земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,2099 га, кадастровий номер земельної ділянки 5120684400:02:001:0032, розташована по вул. Кодимська,10 в с. Обжиле Балтського району Одеської області, що 20.04.2017 року сторони уклали між собою договір купівлі-продажу вище вказаних житлового будинку з господарськими будівлями, земельної ділянки, згідно якого відповідач продав, а позивач придбала вище вказані житловий будинок з господарськими будівлями, земельну ділянку за 30 тис. грн. і по акту прийому-передачі від 20.04.2017 року відповідач передав, а позивач прийняла житловий будинок з господарськими будівлями, земельну ділянку, що відповідно до розписки, складеної відповідачем, він отримав від позивача вище вказану суму грошей і взяв на себе зобовязання оформити угоду належним чином у нотаріуса. Судом зясовано, що відповідно до ст. 657 ЦК України (із змінами, внесеними згідно із Законами № 1878-VI (1878-17) від 11.02.2010, № 2756-VI (2756-17) від 02.12.2010 договір купівлі-продажу житлового будинку або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває у податковій заставі. Нині діючі та діючі на момент укладання договору купівлі-продажу між сторонами статті 334, 640, 657 ЦК України вимог щодо обовязкової державної реєстрації таких правочинів не містять та не повязують момент вчинення таких правочинів з державною реєстрацією. Відповідно до ст. 4 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», встановлена державна реєстрація саме речових прав на нерухоме майно, а не самих правочинів, з яких набувається це право, а ст.19 цього ж Закону договори та рішення суду зазначає лише як підставу для реєстрації прав, а не як обєкт державної реєстрації. В даному випадку не можна застосовувати положення ч.1 ст.210 ЦК України, так як вимоги державної реєстрації укладеного між сторонами договору купівлі-продажу законодавство України не передбачає, хоча раніше (до моменту укладення цього договору купівлі-продажу) таку вимогу містили положення ст.ст. 334, 557, 640 ЦК України, які повязували момент вчинення таких правочинів з державною реєстрацією, та про які йдеться мова в п. 13 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», однак ці положення є вже недіючі у звязку зі змінами, внесеними із Законами України № 1878-VІ (1878-17) від 11.02.2010 року, № 2756-VІ (2756-17) від 02.12.2010 року. Суд констатує, що вирішуючи спори про визнання правочинів дійсними, судам необхідно враховувати, що з 1 січня 2013 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» та інших законодавчих актів України», яким ч.3 ст.640 ЦК викладено в новій редакції, а саме: «договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення», і таким чином, до правочинів, укладених після 1 січня 2013 року абзац 3 п.13 ППВСУ №9 у прямому своєму розумінні не може бути застосований. Відповідно до ч.2 ст. 220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. В судовому засіданні встановлено, що неможливо посвідчити договір купівлі-продажу в нотаріальному порядку, оскільки відповідач не зявляється до нотаріуса для посвідчення вище вказаного договору, а відтак, втрачена можливість посвідчення вище вказаного договору у нотаріуса, також встановлено, що інших підстав нікчемності правочину в даному випадку немає. За таких обставин суд вважає за можливе застосувати до спірних правовідносин між сторонами вимог ч.2 ст.220 ЦК України, оскільки сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, відбулося повне виконання умов договору, тому суд може визнати дійсним договір купівлі-продажу, укладений між [PERSON] і [PERSON]. Що стосується визнання права власності на нерухоме майно, то як встановлено ч.3 ст.334 ЦК України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. На підставі викладеного,

Outcome: approved