Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-04 00:00:00

позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача на її користь невиплачену заробітну плату за період з квітня 2007 року по 11.11.2009 в сумі 21 505, 91 грн., а також середній заробіток за період затримки розрахунку з 12.11.2009 по 25.05.2018 в сумі 127 194, 24 грн. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 01.04.2007 була прийнята на посаду контролера електромонтажних робіт п'ятого розряду у відділ технічного контролю ТОВ «Львівські автобусні заводи», а 11.11.2009 звільнена у зв'язку з скороченням на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Проте, заробітна плата відповідачем виплачувалася не в повному обсязі. Так, невиплачена заробітна плата, тобто різниця між фактично отриманою та тою, що мала бути нарахована та виплачена згідно з затвердженими тарифними ставками, включаючи компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 3 273, 60 грн., становить 21 505, 91 грн. Оскільки відповідач порушив термін проведення розрахунку, просить стягнути з нього також і середній заробіток за час затримки розрахунку з 12.11.2009 по 25.05.2018 в сумі 127 194, 24 грн. У судовому засіданні від 07.08.2018 позивач позовні вимоги підтримала з підстав, що викладені у позові. В останнє судове засідання позивач не з'явилася, а тому суд вважає за можливе розглядати справу у її відсутності за участі представника. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав частково, надав пояснення, аналогічні за змістом додатковим письмовим поясненням, в яких вказав, що 11.02.2009 рішенням Сихівського районного суду м. Львова стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі за період з квітня по вересень 2008 року у розмірі 3 754, 28 грн., а тому такий період не підлягає включенню у заявлені позовні вимоги. З огляду на викладене, просив стягнути з відповідача на користь позивача невиплачену заробітну плату за період з квітня 2007 року по квітень 2008 року та з жовтня 2008 року по 11 листопада 2009 року у розмірі 17 751, 91 грн., а також середній заробіток за період затримки розрахунку з 12.11.2009 по 25.05.2018 у розмірі 127 194, 24 грн. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав з підстав, що викладені у відзиві, та пояснив, що позов не містить доказів, які б підтверджували наявність заборгованості по невиплаченій позивачу заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунки, їх розміри є необґрунтованими. Окрім цього, вказує на відсутність доказів, які б підтвердили наявність у позивача 55 днів невикористаної відпуски та невиплату компенсації за таку. Вказав на пропущення позивачем тримісячного строку звернення до суду з даним позовом та відсутність даних про наявність поважних причин, які перешкоджали б вчасному зверненню до суду. Також зазначив про відсутність належного обґрунтування позивачем факту наявності трудових відносин між сторонами. Просить відмовити у задоволенні позову. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що 01.04.2007 позивач згідно з наказом №27-кс від 02.04.2007 ТОВ «Львівські автобусні заводи» була прийнята на посаду контролера електромонтажних робіт п'ятого розряду в відділ технічного контролю. На підставі наказу №75-кс від 11.11.2009 позивач звільнена згідно з п. 1 ст.40 КЗпП України у зв'язку з скороченням, що підтверджується копією трудової книжки останньої. Згідно з ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно з ч. 5 ст. 97 КЗпП України оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов'язань щодо оплати праці. Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому, провадиться в день звільнення, або якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Як вбачається з розрахунку позивача, проведеного виходячи з індивідуальних відомостей про застраховану особу Пенсійного фонду України, за період з квітня 2007 року по листопад 2009 року різниця між виплаченою заробітною платою та тою, що мала бути нарахована і виплачена позивачу, згідно затверджених тарифних ставок, разом з компенсацією за невикористану відпустку складає 21 505, 91 грн., з яких: 3 273, 60 грн. - компенсація за невикористану відпустку; 18 232, 31 грн. - недорахована сума заробітної плати. Однак, судом не береться до уваги даний розрахунок, оскільки позивачем при обрахуванні суми заробітної плати, яку вона мала отримати, виходячи з восьмигодинного робочого дня, використано годинну тарифну ставку при відрядній оплаті праці, що становить 7,44 грн. (7,44 грн. х 8 = 59, 52 грн.), у той час коли повинна використовуватись схема тарифних ставок погодинної оплати праці. Із схеми годинних тарифних ставок для робітників ТОВ «Львівські автобусні заводи», вбачається, що для контролерів всіх видів робіт 5 розряду, в тому числі контролера електромонтажних робіт п'ятого розряду в відділі технічного контролю, із застосування погодинної оплати праці, годинна тарифна ставка становить 7, 15 грн. (7,15 грн. х 8 = 57, 2 грн.). Разом із тим, аналізуючи дані індивідуальних відомостей про застраховану особу Пенсійного фонду України про нараховану позивачці заробітну плату та тарифні ставки погодинної оплати праці затверджені 31.01.2008 директором ТОВ «Львівські автобусні заводи» Мартиненко\~Д.В.,судом встановлено, що заробітна плата позивачці за період з січня 2008 року по листопад 2009 року була нарахована у розмірі меншому від погодинних тарифних ставок, а різниця між виплаченою зарплатою та тією, що повинна була бути нарахована і виплачена, згідно затверджених тарифних ставок, становить 14 445, 54 грн. Вказані обставини представником відповідача не спростовано та не надано суду довідки про розмір заробітної плати позивача та заборгованості, інших документів про нарахування та виплату останній заробітної плати у належному розмірі, а тому твердження представника відповідача про відсутність заборгованості не приймається судом до уваги. Зважаючи на вищевикладені обставини, а також те, що відповідач не надав суду жодних належних доказів щодо спростування зазначених фактів та проведення повного розрахунку при звільненні з позивачкою, суд приходить до висновку, що з відповідача в користь позивача слід стягнути 14 445, 54грн. недоплаченої частини заробітної плати за період з січня 2008 року по листопад 2009 року. Разом із тим, годинні тарифні ставки для робітників ТОВ «Львівські автобусні заводи» були затверджені 31.01.2008 директором ТОВ «Львівські автобусні заводи» Мартиненко Д.В., а тому обрахування невиплаченої заробітної плати за період з квітня 2007 року по січень 2008 року на підставі даних тарифних ставок є безпідставним, будь-які дані про тарифні ставки за 2007р. суду не надані, у зв'язку із чим у задоволенні позову за цей період в цій частині вимог слід відмовити. Крім того, не підлягає задоволенню і вимога про стягнення грошової компенсація за не використані дні відпустки, у зв»язку із відсутністю будь-яких даних про невикористану відпустку. Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до роз'яснень, які містить п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», не проведення розрахунку з працівником в терміни передбачені ст.116 КЗпП України є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Аналогічна позиція висвітлена в рішенні Конституційного Суду України від 22.02.2012 року № 4-рп/2012, щодо офіційного тлумачення положень ст.233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 КЗпП України. З наданого позивачем розрахунку середнього заробітку за період затримки розрахунку із виплати заробітної плати, проведеного з врахуванням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку за період з12.11.2009 (наступний день звільнення) по 25.05.2018 року складає 127 194, 24 грн 94 коп., з розрахунку 59,52 грн. середньоденної заробітної плати х 2137 робочих днів. При цьому, середньоденний заробіток розрахований, виходячи із суми заробітку за два місяці, що передували звільненню (вересень, жовтень 2009р.) поділеного на кількість робочих (відпрацьованих) днів за цей період. З огляду на вищенаведене та враховуючи те, що відповідач не провів із позивачем повного розрахунку в строк, визначений ст.116 КЗпП, суд приходить до висновку, що з відповідача слід стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку у вищезазначеному розмірі. Окрім цього, суд не приймає до уваги покликання представника відповідача на пропущення позивачем строку звернення до суду, оскільки вказане суперечить ч. 2 ст. 233 КЗпП України, якою передбачено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Інші доводи представника відповідача, викладенні у відзиві, не спростовують вказаних висновків суду та не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1 416 грн. 37 коп. Рішення суду в частині виплати середньої заробітної плати за один місяць, у відповідності до вимог п.2. ч.1 ст.430 ЦПК України допустити до негайного виконання. На підставі ст.ст. 116, 117 Кодексу законів про працю України та

Outcome: approved