Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-23 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом, мотивуючи тим, що є власником будинку [ADDRESS] , на підставі договору дарування житлового будинку від 13.10.2005 року, в якому з 27.10.2009 року зареєстрований її син [PERSON] - відповідач по справі, який, фактично, в будинку не проживає, особистих речей в будинку не має, в будинку не з`являється, має свою сім`ю та постійно проживає в с. Нивиці Радехівського району Львівської області, будь яких перешкод у користуванні будинком позивач не чинила, добровільно знятися з реєстрації відповідач не бажає. Факт реєстрації відповідача створює ряд незручностей для позивача та є перешкодою в належному користуванні власним житлом, а тому позивач просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS] . Позивач в судовому засіданні позов підтримала, проти заочного розгляду справи не заперечила. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином, за зареєстрованою адресою проживання рекомендованим листом та врученням судової повістки під розписку, що відповідно до положень ст. 130 ЦПК України вважається належним повідомленням про розгляд справи, відзиву суду не направив. 23.11.2020 року відповідач [PERSON] направив до суду клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату, у зв`язку із запровадженим з 12.03.2020 року на усій території України карантину та неможливістю надати суду належні докази, щодо його місця проживання. Однак, підстави для відкладення судового засідання, визначені ст. 223 ЦПК України, відсутні. Дійсно, з 12.03.2020 року на всій території України установлено карантин (постанова КМ України «Про запобігання поширенню на території України короно вірусу COVІD-19» від 11.03.2020р. № 211), який на час розгляду справи продовжено. Відповідач, будучи обізнаним про відкриття провадження у справі 10.02.2020 року, був повідомлений про судові засідання 23.10.2020 року і 24.11.2020 року, не направив відзиву на позов, не подав суду заяв продовження процесуального строку, не вказав поважних причин пропуску встановленого судом строку для подачі відзиву та доказів , не вказав , які саме докази бажає надати суду. Відповідач не висловив свою позицію по справі, не подав жодного доказу в спростування позиції сторони позивача. Суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. (ст. 275 ЦПК України). За приписами ч. 21 ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Право на ефективний судовий захист закріплено у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та в статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7та 11 до Конвенції (далі Конвенція). За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановлений законом. Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду. Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя. У справі «Юніон Аліментаріа Сандерс проти Іспанії» від 07 липня 1989 року ЄСПЛ вказав, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. З огляду наведеного, суд вважає, що клопотання відповідача [PERSON] про відкладення судового засідання не підлягає до задоволення. А тому, на підставі ст. 280 ЦПК України та враховуючи думку позивача, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Заслухавши пояснення позивача, покази свідка, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Так, судом встановлено, що відповідно до договору дарування житлового будинку від 13.10.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Дерун К.А., зареєстрованого в реєстрі за №6116 та згідно витягу про право власності на нерухоме майно від 01.02.2007 року, позивач [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] (а.с. 6-10). Згідно довідки, яка видана Фастівською сільською радою Білоцерківського району №129 від 29.07.2020 року в будинку [ADDRESS] зареєстрований відповідач - [PERSON] , [INFO] (а.с.11) та згідно довідки, яка видана Фастівською сільською радою Білоцерківського району №139 від 12.08.2020 року в зазначеному будинку не проживає (а.с. 12). Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] , яка перебуває в дружніх відносинах з сім`єю [PERSON] близько 20 років, суду показала, що, позивач проживає з чоловіком, а її син, тривалий час проживає у Львівській області. Свідок була в гостях у відповідача в селі на Львівщині, на хрестинах його сина. Свідок часто буває в будинку позивача, в с. Фастівка Білоцерківського району. Востаннє бачила відповідача в селі Фастівка в травні 2020 року, приїздив в гості на день народження своєї матері, влаштував сварку. Відповідач не проживає в с. Фастівка, а лише, іноді приїздить в гості до батьків. Позивач суду пояснила, що її син [PERSON] зареєстрований в будинку, який належить позивачу, але відповідач не проживає в цьому будинку, приблизно 4-5 разів перебував в місцях позбавлення волі, потім в м. Київ винаймав собі житло, а близько 5 років живе у Львівській області в с. Нивиці, останнім часом працює відповідач у м. Київ. Відповідач навідується, лише, в гості, привозив свою дружинну з тестем влітку 2020р. на 10 днів гостювати в будинок до позивача. [PERSON] постійно вимагає у батьків кошти, набрався кредитів, позивачу часто телефонують кредитні установи вимагають погашати борги, погрожують, що порушує спокій позивача. Позивач суду пояснила, що син погрожує їй фізичною розправою, буває агресивним. Із-за реєстрації відповідача в будинку, позивач не може оформити субсидію. Відповідач не допомагає утримувати житло, не надає коштів та реєстрація відповіача в будинку спричиняє позивачу додаткові витрати . При вирішенні даної справи суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до приписів ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Як встановлено судом і вказано вище в рішенні, відповідач не проживає в будинку [ADDRESS] більше 5 років, участі в утриманні цього нерухомого майна не приймає. Проаналізувавши всі надані докази по справі, суд дійшов висновку, що відповідач, дійсно, втратив право на користування вказаним жилим приміщенням, а тому вимоги позивача щодо визнання відповідача таким, що втратив право на користування жилим приміщенням, підлягають до задоволення. Жодних доказів для спростування вищенаведених в рішенні висновків суду надано не було. Враховуючи наведене та

Outcome: approved