Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-11 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання укладених між сторонами договорів оренди земельної ділянки недійсними. На обґрунтування вимог позивач в заяві та в судовому засіданні зазначила, що має у власності дві земельні ділянки в межах території Привільненської сільської ради Баштанського району Миколаївської області площею 7,31 га та 7,35 га. В 2010 році позивач передала вказані земельні ділянки в користування ПП «АгроДон» та надала необхідні для укладення договору копії документів. Позивач усно домовлялась з керівником відповідача про передачу її земель в оренду відповідачу на три роки. Проте в подальшому договорів оренди позивач не підписувала. За користування її земельною ділянкою протягом трьох років позивач отримувала від відповідача орендну плату. В серпні 2013 року позивач звернулась до керівництва ПП «АгроДон» з вимогою повернути земельні ділянки у зв'язку із закінченням строку дії договорів, на що отримала відповідь - що договори оренди землі, укладені сторонами на 10 років. Оскільки позивач вказує, що не підписувала оспорених договорів оренди землі (тобто, договори не можна вважати такими, що вчинені у письмовій формі, бо вони не підписані стороною) - позивач просила визнати укладені між нею та ПП «АгроДон» договори недійсними. В судовому засіданні позивач позов підтримала та просила його задовольнити. Представник відповідача позов не визнав, вказавши, що відсутні передбачені законом підстави для визнання вказаних договорів оренди землі недійсними, оскільки оспорені договори відповідають вимогам чинного законодавства стосовно їх форми, змісту та проходження державної реєстрації. Крім того протягом трьох років сторони виконували свої обов'язки по вказаному договору та позивач приймав виконання за договором, отримуючи щорічно орендну плату. У зв'язку з цим представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову. Вислухавши пояснення сторін, свідчення [PERSON], дослідивши наявні у справі матеріали (державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №516032; державний акт на право власності на земельну ділянку серії МК №070491; договір оренди землі від 01.12.2010 року, зареєстрований в Державному реєстрі земель 30.12.2010 року за №041048500150; акт прийому-передачі земельної ділянки від 31.12.2010 року; кадастровий план земельної ділянки; акт про визначення меж земельної ділянки в натурі від 15.06.2009 року; договір оренди землі від 01.12.2010 року, зареєстрований в Державному реєстрі земель 30.12.2010 року за №041048500151; акт прийому-передачі земельної ділянки від 31.12.2010 року; кадастровий план земельної ділянки; акт про визначення меж земельної ділянки в натурі від 21.03.2003 року; довідку про доходи [PERSON] від отримання орендної плати; висновок експерта №1764 від 21.01.2014 року), суд, розглянувши спір між сторонами в межах заявлених позовних вимог, приходить до висновку про необґрунтованість позову та необхідність відмови в задоволенні позову. В судовому засіданні встановлено, що між [PERSON] та Приватним підприємством «АгроДон» був укладений договір оренди належної [PERSON] земельної ділянки площею 7,35 га. Вказаний договір був укладений на 10 років та зареєстрований у Державному реєстрі земель 30.12.2010 року за №041048500150. Крім того, між [PERSON] та Приватним підприємством «АгроДон» також був укладений договір оренди належної [PERSON] земельної ділянки площею 7,31 га. строком на 10 років. Договір зареєстрований у Державному реєстрі земель 30.12.2010 року за №041048500151. Вказані правовідносини врегульовані ст.ст. 203, 204 ЦК України, згідно з якими волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст.ст. 6, 14 Закону України «Про оренду землі» право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону. Договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Згідно зі ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однієї із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним. Відповідно до ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем, як підставу визнання недійсними укладених між сторонами договорів оренди землі, вказується недотримання письмової форми правочину, оскільки, за поясненнями позивача, - вона вказані договори не підписувала. Така позиція позивача визнана судом безпідставною, оскільки при розгляді справи в суді позивачем в супереч вимогам ст. 60 ЦПК України не надано належних достатніх та допустимих доказів на спростування укладення між сторонами договору оренди землі, який є правомірним за презумпцією (ст. 204 ЦК України). Не спростовує такої презумпції і висновок експерта №1764 від 21.01.2014 року, відповідно до якого підпис в графі «Орендодавець» в обох договорах оренди землі, виконаний, ймовірно, не [PERSON] Як слідує з мотивувальної частини вказаного висновку експерта, встановлені розбіжні ознаки суттєві, однак нечисленні, а обмежений об'єм почергової інформації та простота підписів у досліджуваних об'єктах не дають можливість виділити комплекс ознак, необхідних для вирішення питання в категоричній формі При цьому, незважаючи на відповідні попередження та вимоги суду позивач не надав більшого об'єму графічного матеріалу (вільних зразків свого підпису) та у зв'язку з відсутністю більшої кількості вільних зразків підпису позивача суд вважає, що об'єктивно вичерпані інші можливості перевірки тієї обставини - чи належить підпис в договорі оренди землі від імені орендодавця позивачу [PERSON] При цьому, вказаний вище висновок експерта містить припущення, на якому відповідно до ч.4 ст. 60 ЦПК України доказування ґрунтуватись не може, та таке припущення не підтверджено іншими належними та допустимими доказами, а тому - не спростовує презумпції правомірності правочину. У зв'язку з цим, суд приходить до висновку про відсутність однозначних підстав для встановлення тієї обставини, що сторони при укладенні договору оренди землі недотримались письмової форми правочину, оскільки істотні умови викладені в друкованому тексті договору, такий текст договору підписаний орендодавцем та орендарем та пройшов державну реєстрацію в передбаченому законом порядку. По-третє, відповідно до ст. 218 ЦК України саме по собі недотримання простої письмової форми правочину (якби така обставина була доведена належними достатніми та допустимими доказами) не є однозначною підставою для визнання правочину недійсним. Більше того, така недійсність правочину оренди землі при недотриманні простої письмової форми прямо не передбачена і Законом України «Про оренду землі». Натомість, позивач сама підтвердила той факт, що вона бажала укласти з відповідачем договори оренди належних їй земельних ділянок та надала для цього копії відповідних документів (паспорту, державного акту та інше), але бажала укладення таких договорів на 3 роки та в подальшому приймала від відповідача орендну плату в якості виконання умов договорів оренди землі. Тобто, воля позивача дійсно була спрямована на виникнення з відповідачем договірних правовідносин з-приводу оренди земельних ділянок позивача та така воля знайшла своє виявлення у письмових договорах, які пройшли державну реєстрацію, та доказів того, що позивач не бажав укладення з відповідачем договорів саме на вказаний у них строк, позивачем на розгляд суду надано не було. Описані вище обставини (стосовно того, що воля позивача спрямовувалась на укладення з відповідачем договорів оренди землі, що посилання позивача на недотримання письмової форми правочину ґрунтується на припущенні та не має своїм наслідком обов'язкове визнання такого правочину недійсним та позивач приймав виконання за вказаними договорами від відповідача) у своєму комплексі вказують на недоведеність позовних вимог та відсутність підстав для визнання оспорених позивачем договорів недійсними через недотримання письмової форми правочину, оскільки це спростовано в судовому засіданні. Іншого ж обґрунтування позов не містить. Крім того, відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Проте, позивач пред'явивши позов з формальних підстав, не вказала взагалі - в чому полягає в даному випадку порушення її прав та не навела доказів істотності порушення її прав як власника земельних ділянок. У зв'язку з цим, в задоволенні позову належить відмовити повністю. На підставі викладеного та ст.ст. 6,14 Закону України «Про оренду землі», ст.ст. 204, 218 ЦК України,

Outcome: dismissed