Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-22 00:00:00

Позивач звернулася до суду з даним позовом, просила суд ухвалити рішення, яким: розірвати шлюб між нею та відповідачем, зареєстрований 06 червня 2003 р. відділом реєстрації актів громадянського стану Печерського районного управління, актовий запис № 224. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що від шлюбу мають двох дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , які на момент фактичного припинення шлюбних відносин залишилися проживати разом в нею. Шлюбні відносини були припиненні, оскільки в сім`ї не було взаємопорозуміння у вирішенні сімейних проблем, а також через зловживання відповідачем спиртними напоями, на підставі чого постійно виникали сварки. На теперішній час сумісного господарства сторони не ведуть, збереження сім`ї не можливе. Просить суд розірвати шлюб укладеним між нею та відповідачем. Ухвалою Печерського районного суду м. Києві від 13.09.2019 відкрито провадження у цивільні справі та призначено розглядати справу в порядку загального позовного провадження. 07.11.2019 відповідач звернувся до суду із зустрічним позовом про визнання шлюбу недійсним з моменту його укладення, в якому вказав, що укладений шлюб з позивачкою є фіктивним, оскільки відповідач погодився на реєстрацію шлюбу з позивачкою через обіцянки останньої зареєструвати відповідача у своїй квартирі та усиновити його сина. Після ж формальної реєстрації, вони не вели спільного господарства, не проживали разом та не виховували дітей. 18.12.2019 позивач подала відзив на зустрічну позову заяву, у якому вказала, що вимоги за зустрічним позовом не визнає, просить відмовити у задоволенні зустрічного позову. Вказує, що вимоги зустрічної заяви є надуманими оскільки після укладення шлюбу в них народилося двоє дітей, які носять прізвище відповідача, що підтверджується свідоцтвами про їх народження. Разом з тим, у зустрічній позовній заяві про стягнення аліментів у справі №757/49096/19-ц відповідач вказує, що його діти з 2003 по 2013 роки були забезпеченні усім необхідним, щороку вони перебували по два місці у Криму, відпочивали на кращих курортах, мали все необхідне для їх гарантійного розвитку. Ухвалою Печерського районного суду м. Києві від 04.02.2020 закрито підготовте провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалою Печерського районного суду м. Києві від 11.03.2020 задоволено клопотання відповідача про надання сторонами строку на примирення, провадження зупинено до закінчення строку для примирення. Ухвалою Печерського районного суду м. Києві від 09.06.2020 поновлено провадження. У судовому засіданні позивач підтримала первісний позов, зустрічні позовні вимоги не визнала в повному обсязі. Відповідач у судовому засіданні первісний позов не визнав, зустрічний позов просив задовольнити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги за первісним позовом підлягають до задоволенню, а у задоволенні вимог за зустрічним позовом слід відмовити, виходячи з наступного. Судом встановлено, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 06 червня 2003 р., який було зареєстровано відділом реєстрації актів громадянського стану Печерського районного управління, актовий запис № 224. У шлюбі у сторін народилося двоє спільних дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Сторони проживали однією сім`єю, проте як зазначає позивачка, вони як подружжя тривалий час не підтримують сімейних відносин, не ведуть спільного господарства, не мають взаємних прав та обов`язків. Позивач зазначає про відсутність намірів відновлювати шлюбні стосунки з відповідачем. Встановлені обставини свідчать про те, що між сторонами сімейні відносини відсутні. Статтею 51 Конституції України закріплено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Відповідно до ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Згідно з приписами ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Частиною 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ст. 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», який є частиною національного законодавства України, як чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, відповідно до ст. 10 ЦК України, кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Стаття 8 Конвенції декларує, що кожен має право на повагу до його приватного i сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції. За ч. 2 вказаної статті, органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом, і коли це необхідно в демократичному суспiльствi в інтересах національної i громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав i свобод інших осіб. Як проголошено положеннями ст. 12 Конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім`ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права, так і безумовним правом чоловіка і жінки є право на розірвання шлюбу, через призму зокрема ст.ст. 5, 8 вказаного міжнародного договору. Під час розгляду справи судом з`ясовано, що сторони не ведуть спільне господарство, не підтримують шлюбно-сімейні стосунки та втратили один до одного почуття поваги і любові. З часу припинення шлюбних відносин та часу знаходження позову в суді, примирення між сторонами не відбулось. Кожна з сторін не вважає можливим збереження сім`ї. При таких обставинах суд приходить до висновку, що дальше спільне життя подружжя та збереження їх сім`ї неможливе, оскільки буде суперечити інтересам кожної із сторін. Таким чином, вимоги про розірвання шлюбу обґрунтовані і підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 2 ст. 40 СК України шлюб визнається недійсним за рішенням суду у разі його фіктивності. Шлюб є фіктивним, якщо його укладено жінкою та чоловіком або одним із них без наміру створення сім`ї та набуття прав та обов`язків подружжя. В абз. 2 п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що за рішенням суду шлюб обов`язково визнається недійсним, якщо він був зареєстрований без вільної згоди жінки або чоловіка, а також у разі фіктивності (ст. 40 СК України). Шлюб не може бути визнано недійсним, якщо на момент розгляду справи відпали обставини, які засвідчують відсутність згоди особи на шлюб або її небажання створити сім`ю. Поряд з тим, в судовому засіданні відповідачем не доведено, що укладений з позивачкою шлюб є фіктивним, тому суд вважає, що позовні вимоги за зустрічним позовом до задоволення не підлягають. Інші аргументи зустрічної позовної заяви не спростовують того факту що зареєстрований шлюб між сторонами був фіктивним, а зводяться до переоцінки доказів. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ст. 141-142 ЦПК України судовий збір у розмірі 768 грн. 40 коп. підлягає відшкодуванню на користь позивача, які слід стягнути - з відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: approved