Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-13 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про відшкодування моральної шкоди, завданої трудовим каліцтвом. Свої вимоги мотивує тим, що з 24.09.1984 працювала на посаді стрільця відділу охорони при Луцькому МВВС позавідомчої охорони Луцького приладобудівного заводу (правонаступником якого є ПАТ «Електротермометрія»). 22.04.1985 з нею трапився нещасний випадок на виробництві, отримала травму лівої ноги закритий трьохзапястний перелом лівої гомілки з підвивихом ступні ззаду і зовні. По даному факту було складено акт № 4 від 22.04.1985 форми Н-1 про нещасний випадок на виробництві. За результатами розслідування нещасного випадку встановлено, що останній трапився через нерівну поверхню асфальтного покриття. Після отриманої травми їй встановлено 20% від професійної втрати працездатності. В звязку з професійною травмою не може вести активний спосіб життя, що супроводжується незручностями в повсякденному житті та веденні господарства, змушена докладати додаткових зусиль для відновлення свого звичайного способу життя. Отриманим трудовим каліцтвом їй було завдано моральної шкоди, яка полягає у важких фізичних та душевних стражданнях, які вона постійно переживає. Отримане ушкодження здоровя є незворотним. Вважає, що має право на відшкодування моральної шкоди в розмірі 200 000 грн. Просить суд стягнути з відповідача в її користь моральну шкоду у звязку з отриманим трудовим каліцтвом у розмірі 200 000 грн. Ухвалою суду від 15.03.2018 до участі у справі в якості третьої особи на стороні відповідача, яке не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Управління поліції охорони у Волинській області. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] вимоги позову підтримав з підстав викладених в позовній заяві. Просив позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні вимоги позову заперечила з підстав, викладених у письмових запереченнях (а.с.24). Покликалась на те, що стаття 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування моральної шкоди в сфері трудових відносин, набрала чинності 13.01.2000 і не діяла станом на день події, а тому позивач не має права на відшкодування шкоди, незалежно від того, що втрату працездатності зафіксовано в 2011 році. Травмуючий фактор падіння, не повязаний з виробництвом. Крім того, вказувала на те, що позивач перебувала в трудових відносинах з відділом охорони а не з Луцьким приладобудівним заводом, а тому ПАТ «Електротермометрія», як правонаступник Луцького приладобудівного заводу, не є належним відповідачем за шкоду, заподіяну трудовим каліцтвом. Представник третьої особи [PERSON] в судовому засіданні просив суд врахувати письмові пояснення (а.с.64-66), вказував на те, що відсутня вина відділу охорони при Луцькому МВС, при настанні нещасного випадку, який трапився з [PERSON] 22 квітня 1985 року на території Луцького приладобудівного заводу. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов висновку, що позов підставний та підлягає до часткового задоволення. Судом встановлено, що 24.09.1984 [PERSON] була прийнята на посаду стрільця у відділ охорони при Луцькому МВВС, 27.08.1986 звільнена з займаної посади відповідно до п. 2 ст. 40 КЗпП УРСР (за станом здоровя) (а.с.5,6). В квітні 1985 року [PERSON] здійснювала охорону території Луцького приладобудівного заводу в якості працівника позавідомчої охорони. З пояснень представника третьої особи вбачається, що така охорона обєктів здійснювалась у ті роки на підставі договору, укладеного між установою позавідомчої охорони та Луцьким приладобудівним заводом. Однак, оригінал договору щодо здійснення заходів охорони за 1985 рік не зберігся. 22 квітня 1985 року о 10 год. 00 хв. [PERSON], здійснюючи охорону обєкта території Луцького приладобудівного заводу, при виході з жіночого туалету, який знаходився біля сміттєзбірника, послизнулася і впала підвернувши ліву ногу. При падінні вся важкість тіла була перенесена на ліву ногу, в наслідок чого відбувся перелом лівої ноги. Причиною нещасного випадку визначено нерівну поверхню асфальту. За результатами розслідування нещасного випадку, що трапився з [PERSON] під час виконання трудових обовязків було складено акт за формою Н-1 про нещасний випадок на виробництві № 4 від 23.04.1985 (а.с. 3,4). Акт складений відповідною комісією Луцького приладобудівного заводу ім. 60-річчя СРСР в складі начальника цеху [PERSON], начальника відділу охорони праці [PERSON], відповідального інспектора з охорони праці [PERSON] Зі змісту [PERSON] про нещасний випадок на виробництві № 4 від 23.04.1985 вбачається, що [PERSON] виконувала роботу в якості працівника позавідомчої охорони на території підприємства Луцький приладобудівний завод (п.п.8,9 [PERSON]) Інструктаж по роботі, при виконанні якої стався нещасний випадок був проведений з [PERSON] на робочому місці, тобто на підприємстві Луцький приладобудівний завод 04.01.1985 (п.12.2 [PERSON]). Відповідно до п.21 діючої на момент нещасного випадку Постанови КМУ від 10.08.1993 №615 Про заходи щодо вдосконалення охорони обєктів державної та інших форм власності відносини підрозділів Державної служби охорони з юридичними особами та громадянами у зв'язку з наданням послуг з охорони та безпеки, відповідальність, права та обов'язки сторін визначаються договорами. Договір на охорону укладається відповідно до примірних договорів після виконання власником обов'язкових вимог Державної служби охорони щодо інженерно-технічного укріплення об'єкта та обладнання його технічними засобами охоронного призначення. Необхідною умовою укладення договору є створення власником відповідних умов для виконання працівниками Державної служби охорони зобов'язань за договорами. Станом на момент настання нещасного випадку в квітні 1985 року в діючій на той час редакції Кодексу законів про працю УРСР було закріплене право особи на безпечні умови праці. Так, відповідно до ст.153 КЗпП УРСР, на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються здорові і безпечні умови праці. Забезпечення здорових і безпечних умов праці покладається на адміністрацію підприємств, установ, організацій. Статтею 157 КЗпП УРСР встановлено, що адміністрація підприємств, установ, організацій повинна забезпечувати належне технічне обладнання всіх робочих місць і створювати на них умови роботи, які відповідають правилам по охороні праці (правилам по техніці безпеки, санітарним нормам і правилам та ін.). Відповідно до п.21 діючої на момент нещасного випадку Постанови КМУ від 10.08.1993 №615 Про заходи щодо вдосконалення охорони обєктів державної та інших форм власності відносини підрозділів Державної служби охорони з юридичними особами та громадянами у зв'язку з наданням послуг з охорони та безпеки, відповідальність, права та обов'язки сторін визначаються договорами. Договір на охорону укладається відповідно до примірних договорів після виконання власником обов'язкових вимог Державної служби охорони щодо інженерно-технічного укріплення об'єкта та обладнання його технічними засобами охоронного призначення. Необхідною умовою укладення договору є створення власником відповідних умов для виконання працівниками Державної служби охорони зобов'язань за договорами. Тобто, за сукупністю вищевказаних норм станом на день настання нещасного випадку обовязок забезпечення здорових і безпечних умов праці лежав на підприємстві, на якому безпосередньо виконувалася робота працівником охорони за договором, в даному випадку на Луцькому приладобудівному заводі. Відповідно до ст.173 КЗпП УРСР, в редакції, що діяла станом на квітень 1985 року, підприємства, установи, організації несуть у відповідності з законодавством Союзу РСР і Української РСР матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну робітникам і службовцям каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя, повязаним з виконанням ними своїх трудових обовязків. Відповідно до ст.440-1 ЦК УРСР 1963 року моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Тобто, станом на момент настання нещасного випадку з позивачем в чинному на той час законодавстві про працю існували норми, які передбачали матеріальну відповідальність підприємства за будь-яку шкоду в тому числі і моральну, заподіяну робітнику каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя, повязаним з виконанням ними своїх трудових обовязків. За змістом ст. ст. 21, 28, 30, 34, 35 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» право на отримання потерпілим страхових виплат у разі настання стійкої втрати працездатності, у тому числі виплати за моральну шкоду, виникає в особи з дня встановлення їй такої стійкої втрати працездатності вперше висновком МСЕК. Як вбачається з правової позиції, викладеної в ухвалах Верховного Суду України від 28.05.2009 та від 10.09.2009 та в постановах Верховного Суду України від 21.11.2011 №6-59 цс11 та від 19.12.2011 №6-74 цс11 право на відшкодування моральної шкоди, повязаним з виконанням трудових обовязків виникає у особи з моменту коли їй вперше встановлено втрату професійної працездатності висновком МСЕК. Відповідно до виписки з акту огляду МСЕК серії ВЛН № 0004806 про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності, [PERSON] з 25.06.2013 встановлено 20% втрати професійної працездатності довічно (а.с. 7). Так як, стійку втрату професійної працездатності було встановлено позивачу вперше лише в 2013 році, то саме з цього часу у неї виникло право на відшкодування моральної шкоди. Разом з тим, в звязку з внесенням змін до Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», якими, виключено норми закону, які передбачали обовязок Фонду відшкодовувати моральну шкоду потерпілим на виробництві, а тому обовязок відшкодування такої шкоди покладається на підприємство роботодавця. Факт порушення роботодавцем законних прав працівника [PERSON], а саме права останньої на безпечні та нешкідливі умови праці, підтверджується актом №4 про нещасний випадок на виробництві від 23.04.1985, яким встановлено причину нещасного випадку нерівна поверхня асфальту. Відповідач ПАТ «Електротермометрія» є правонаступником Луцького приладобудівного заводу імені 60-ти річчя СРСР, що не заперечується стороною відповідача. Питання нещасного випадку з [PERSON], що мав місце 22.04.1985, було предметом розгляду на засіданні комісії з охорони праці ПАТ «Електротермометрія» 03.09.2013 (а.с.9), за результатами розгляду питання комісія вирішила, враховуючи відсутність вини потерпілої розмір виплати одноразової допомоги [PERSON] не зменшувати. На час виникнення у позивача права на відшкодування шкоди діють норми ст. 237-1 КЗпП України, відповідно до якої відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно з розясненнями, даними в п.13 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995, відповідно до ст.237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоровя умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обовязок відшкодування моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Згідно зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Дослідженні судом докази свідчать про те, що ушкодження здоровя, повязане з неналежною організацією умов праці, заподіює їй моральні та фізичні страждання. При визначенні розміру моральної шкоди суд бере до уваги конкретні обставини у справі, а саме: характер отриманої позивачем травми -- травмування лівої ноги, яке виразилось у формі закритого трьохзапястного перелому лівої гомілки з підвивихом ступні ззаду і зовні, а також встановлення позивачеві 20% втрати працездатності довічно. Матеріалами справи підтверджено, що позивач [PERSON], внаслідок отриманої травми потребує додаткової допомоги в побуті та повсякденному житті. З копії договору про соціальне обслуговування (надання соціальних послуг) одинокого (проживаючого самотньо) непрацездатного громадянина встановлено, що соціальними працівниками територіального центру соціального обслуговування в період з січня 2013 року по січень 2017 року [PERSON] надавалася допомога в соціально-побутовому обслуговуванні: придбання та доставка продовольчих і промислових товарів, допомога в прибиранні приміщення, придбання та доставка медикаментів, миття вікон та інш. (а.с. 40-42). Такі ж послуги позивачу надавалися у період з січня 2017 року по січень 2018 року, на підставі договору про надання соціальних послуг (а.с. 96,97). Станом на день розгляду справи дія договору пролонгована до січня 2019 року. Суд враховує також і ту обставину, що після отримання травми, позивач більше не змогла працювати на займаній посаді та 27.08.1986 була звільнена з роботи відповідно до п.2 ст. 40 КЗпП УРСР (за станом здоровя). Проаналізувавши досліджені в судовому засіданні докази, з урахуванням принципів розумності й справедливості, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути 20 000 грн. у відшкодування моральної шкоди. Такий розмір шкоди суд вважає достатнім і справедливим.

Outcome: partial