Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-18 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, посилаючись на те, що працювала у відповідача на різних посадах на умовах трудового договору, укладеного на невизначений строк. Останньою посадою, яку вона обіймала була посада вчителя музики. 03.05.2019 року вона подала заяву про звільнення з роботи за власним бажанням без зазначення дати, але в цей же день, подала іншу заяву про відкликання заяви про звільнення. Проте, відповідач в цей же день, прийняв наказ про її звільнення на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням. Своє звільнення позивач вважає незаконним , оскільки відповідач не дотримався вимог Кодексу Законів про Працю України щодо можливості відкликати заяву про звільнення протягом двотижневого строку. Просить суд визнати незаконним наказ про її звільнення. Поновити на роботі та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу. Ухвалою від 20 травня 2019 року провадження у справі відкрито, розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження на з повідомленням сторін на 19 червня 2019 року. Відзив на позов представник відповідача до суду не подавав. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали повністю та просили суд визнати незаконним та скасувати наказ про звільнення, поновити [PERSON] на посаді вчителя музики першої міської гімназії Черкаської міської ради Черкаської області, стягнути з відповідача вісім тисяч сорок чотири грн.. 08 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив у задоволені позову відмовити. Відповідно до п.3 розділу Х11 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02.06.2016 року №1402-У111 «Про судоустрій та статус суддів», районні, міжрайонні, районні у містах, міські, міськрайонні суди продовжують здійснювати свої повноваження до утворення та початку діяльності місцевого окружного суду, юрисдикція якого розповсюджується на відповідну територію. У зв`язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України, який вступив в дію 15.12.2017 року Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які посилались сторони як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні, суд приходить до наступного. Відповідно до наказу № 93 від 13.09.1996 року позивач [PERSON] була прийнята на роботу у Першу міську гімназію по переведенню із Центра дитячої та юнацької творчості., що підтверджується копією трудової книжки, яка міститься в матеріалах справи. 03 травня 2019 року вона була звільнена з роботи відповідно до наказу №110 від 03.05.2019 року за власним бажанням згідно зі ст.38 КЗпП України. Підставою звільнення в даному наказі зазначено заяву [PERSON] від 03.05.2019 року. У відповідності до ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, письмово попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Таким чином, для припинення трудового договору з цієї підстави необхідне волевиявлення працівника, яке має бути чітким, добровільним , і вираженим у письмовій формі. Відповідно до п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року « Про практику розгляду судами трудових спорів» у справах про звільнення суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примушували його подати заяву про розірвання трудового договору. Як убачається з оспорюваного наказу, підставою звільнення позивача за власним бажанням є заява [PERSON] від 03.05.2019 року. Проте, як встановлено в судовому засіданні, позивач [PERSON] 03.05.2019 року звернулася до директора гімназії з іншою заявою, в якій повідомляла про те, що відкликає раніше подану заяву про звільнення за власним бажанням. Факт направлення вказаної заяви та її отримання відповідачем в судовому засіданні не був спростований. Посилання представника відповідача на ту обставину, що зі змісту заяви неможливо було встановити що [PERSON] відкликає раніше подану заяву, суд вважає безпідставними, оскільки форма відповідної заяви не встановлена, у зв`язку з чим позивачем написана довільно та містить вимогу про повернення заяви про звільнення. Крім того, як на підставу незаконного звільнення позивач посилається і на ту обставину, що , відповідачем не було дотримано двотижневий строк на відкликання поданої ним заяви про звільнення, як того вимагає ч. 2ст. 38 КЗпП України та яке є безумовним. Статтею 38 КЗпП України також визначено , що якщо після закінчення строку попередження про звільнення працівник не залишив роботу і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не в праві звільнити його за поданою раніше заявою. Він також не вправі звільнити працівника до закінчення строку попередження, якщо той цього не просить, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладанні трудового договору. Між тим, як вбачається із заяви [PERSON] від 03.05.2019 року про звільнення з роботи за власним бажанням, вона просила роботодавця звільнити з роботи за власним бажанням без зазначення дати звільнення, а тому звільнення позивача до закінчення дати попередження, тобто в день подання заяви суд вважає протиправним. Частиною другою статті 235 КЗпП України встановлено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Згідно Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарних місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана ця виплата. Нарахування заробітної плати за час вимушеного прогулу провадиться шляхом множення середньоденного заробітку на кількість робочих днів. Як встановлено в судовому засіданні а період з часу звільнення позивача тобто з 06.05.2019 року по 19 червня 2019 року (день ухвалення рішення) кількість робочих днів складає 33 дні, середньоденний заробіток [PERSON] складає 243.76, а тому до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає 8044 грн. 08 коп.( 243,76х33) середнього заробітку за час вимушеного прогулу . Таким чином, в судовому засіданні встановлено порушення прав позивача при її звільненні, у зв`язку з чим, суд приходить до висновку про доведеність позовних вимог та вважає за необхідне поновити позивача на роботі а також стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу. Судові витрати, у вигляді судового збору підлягає до стягнення з відповідача відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України до Спеціального фонду Державного бюджету України.

Outcome: approved