Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-13 00:00:00

Позивач звернулася до суду з зазначеним позовом до відповідача, посилаючись на те, що у червні 2010 року пройшла конкурсний відбір на посаду директора департаменту зі збуту ТОВ «Адвентіс» (адреса: м. Київ, вул. Лугова, 12). Істотними умовами праці, погодженими між нею та відповідачем, були: місце роботи - м. Київ, посада - директор департаменту зі збуту ТОВ «Адвентіс», заробітна плата - 13500 грн. на період випробувального терміну та 16000 грн. після його закінчення, випробувальний термін - три місяці. Проте, відповідачем було продовжено конкурс на заміщення вакантної посади директора департаменту зі збуту ТОВ «Адвентіс» на невизначений термін з посиланням на те, що успішно пройшли відбір два претенденти і конкурс буде продовжено у виробничих умовах з працевлаштуванням її в ТОВ «Адвентіс» на посаду заступника керуючого магазином зі збуту ТОВ «Адвентіс» у м. Києві, оскільки на посаду директора департаменту зі збуту ТОВ «Адвентіс» можна прийняти лише одного з претендентів. Таким чином, відповідно до наказу № 455-К від 15.06.2010 р. її було прийнято на посаду заступника керуючого магазином зі збуту ТОВ «Адвентіс» у м. Києві, але з виконанням обов'язків директора департаменту зі збуту ТОВ «Адвентіс» на період випробувального терміну три місяці. При цьому їй було надано для ознайомлення два примірника вказаного наказу, в одному з яких зазначався розмір заробітної плати 13500 грн. на період випробувального строку та 16000 грн. після його закінчення, а в іншому примірнику вказувалось, що розмір заробітної плати визначається штатним розписом. Виконання обов'язків директора департаменту зі збуту підтверджується звітом-презентацією, підготовленим нею і представленим відповідачу. Після закінчення трьохмісячного випробувального терміну, всупереч положенням ст. 27 КЗпП України, 18 жовтня 2010 року відповідач повідомив її про те, що конкурс на заміщення вакантної посади директора департаменту зі збуту ТОВ «Адвентіс» знову триває, а випробувальний термін для претендентів продовжується. Крім того, з посиланням на відсутність вакантних посад в м. Києві, відповідно до наказу № 803-К від 1 листопада 2010 року її було переведено працювати до магазину ТОВ «Адвентіс» у місті Чернівці на посаду заступника керуючого магазином зі збуту, тобто переведено на роботу в іншу місцевість, чим порушено вимоги ст. 32 КЗпП України, відповідно до якої працівник повинен бути попереджений про зміни в організації виробництва і праці не менш як за два місяці до введення таких змін. Вказаний наказ також їй був наданий для ознайомлення у двох примірниках - з зазначенням розміру заробітної плати та без його зазначення. Крім того, позивач вказує, що відповідачем систематично порушувались норми КЗпП України щодо оплати праці. Зокрема, при працевлаштуванні їй запропонували заробітну плату в розмірі 13500 грн. на період випробувального терміну та 16000 грн. по його закінченні, проте, отримавши довідку про доходи вона побачила, що лише незначна частина заробітної плати виплачується офіційно та належним чином документально оформлена. Після переведення до міста Чернівці з 1 листопада 2010 року їй зменшили заробітну плату на 500 грн., чим порушено положення ст. 103 КЗпП України, згідно з якою роботодавець зобов'язаний повідомити працівника про зміну діючих умов оплати праці в бік погіршення не пізніше як за два місяця до їх запровадження. Позивач зазначає, що доказом виплати їй заробітної плати в сумі 13500 грн. на період випробувального терміну є її електронне листування з представниками відповідача. В порушення вимог чинного законодавства відповідач виплатив їй лише частину допомоги по тимчасовій непрацездатності відповідно до листка непрацездатності № 181718 за 10 днів непрацездатності з 08.11.2011 р. по 19.11.2011 р., в той час як відповідно до посвідчення вона має статус громадянина, що постраждав внаслідок аварії на ЧАЕС, тому має право на 100 відсоткову оплату часу непрацездатності. У зв'язку з вищевикладеними обставинами, що свідчать про невиконання роботодавцем законодавства про працю та умов трудового договору, 10 січня 2011 року нею подано заяву про розірвання трудового договору на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, відповідно до якої працівник має право у визначений ним трок розірвати трудовий договір. Заява про розірвання трудового договору була подана нею особисто, про що свідчить вхідний реєстраційний номер на примірнику її заяви, записаний службовою особою відповідача та зареєстрований у журналі реєстрації вхідної кореспонденції відповідача. Проте, відповідач не розірвав трудовий договір у вказаний нею строк та не виплатив (відповідно до розрахунку, доданого до позовної заяви (а.с.49-53)): - заробітну плату в розмірі 13484,11 грн. (за період з 15 вересня 2010 року по 10 січня 2011 року, при посадовому окладі з 1 по 15 вересня 2010 року - 13500 грн., з 15 вересня по 30 вересня 2010 року - 16000 грн.); - вихідну допомогу в розмірі 95999,64 грн. згідно зі ст. 44 КЗпП України; - допомогу по тимчасовій непрацездатності в розмірі 4318,18 грн.; - компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 6129,20 грн.; - компенсацію за переведення на роботу до м. Чернівці в розмірі 16000 грн. згідно ст.120 КЗпП України; - середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України та за час затримки видачі трудової книжки відповідно до ст. 235 КЗпП України в розмірі 39999,85 грн. На вимоги, викладені в заяві про розірвання трудового договору, та повторному зверненні до директора ТОВ «Адвентіс» [PERSON] від 20.01.2011р., направленої рекомендованим листом, відповідач не дав ніякої відповіді, окрім направлення в її адресу листів від 17.01.2011 р. № 09, від 25.01.2011 р. № 35/11 та від 26.01.2011 р. № 11, з попередженням про її звільнення із займаної посади на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України. Листом від 07.02.2011 р. № 17 відповідач повідомив її про звільнення на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України (прогул) з 05.01.2011 року. На її письмове звернення щодо видачі копії наказу про звільнення, всупереч вимогам ч. 2 ст. 47 КЗпП України, відповідач в усній формі повідомив, що з копією наказу вона може лише ознайомити, а трудова книжка буде вислана їй поштою на її адресу. Неодноразове порушення вимог трудового законодавства відповідачем, призначення її на нижчу посаду від тієї на, яку вона претендувала, незаконне звільнення за прогул та внесення відповідних записів у трудову книжку принижує її престиж та ділову репутацію. Несвоєчасна та не в повному обсязі виплата заробітної плати призвели до невиконання нею зобов'язань за кредитним договором № 500197284 від 06.01.2011 р., кредитним договором № 490038158 від 25.04.2007 р. та договором про внесення змін і доповнень № 2/490089426 від 25.10.2010 р., та кредитною карткою ПриватБанку № [NUMBER] щодо погашення грошових зобов'язань перед банками, що спричинило нарахування штрафних санкцій у розмірі 2953 грн. 84 коп. Довготривале відрядження по роботі у м. Житомир та незаконне переведення на роботу в іншу місцевість призвело до порушення нормальних подружніх відносин з чоловіком [PERSON], оскільки позбавило подружжя можливості спільно проживати та як наслідок призвело до взаємних непорозумінь та сімейних сварок. Несподіване переведення на роботу в іншу місцевість, сімейні негаразди, невизначеність в роботі призвели до значних моральних переживань, які призвели до втрати здоров'я, що підтверджується листком непрацездатності, який до того ж був не в повній мірі оплачений. Незадоволення відповідачем її заяви про звільнення на тривалий час унеможливило її працевлаштування та подальший професійний розвиток. Таким чином виходячи із завданих моральних страждань, спричинених порушенням її прав, враховуючи фінансовий стан відповідача та ступінь його вини, позивач визначила розмір заподіяної їй моральної шкоди в сумі 100 000 грн. 00 коп. На підставі викладеного позивач просила змінити формулювання причин звільнення її з роботи з ТОВ «Адвентіс» із «звільнений за прогул без поважних причин на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України» на «звільнений за власним бажанням на підставі п. 3 ст. 38 КЗпП України», і дату звільнення з 5 січня 2011 року на день вирішення справи в суді; стягнути з відповідача на її користь невиплачену заробітну плату - 13484,11 грн., компенсацію за невикористану відпустку - 6129,20 грн., допомогу за по тимчасовій непрацездатності - 4318,18 грн., компенсацію за переведення на роботу до м.Чернівці - 16000 грн., вихідну допомогу при звільненні - 95999, 64 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні та за час затримки видачі трудової книжки - 39999,85 грн., матеріальні збитки у вигляді штрафний санкцій за прострочення виконання кредитних договорів - 2953 грн. 84 коп. та 100000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Представник ТОВ «Адвентіс» заперечував проти позову з наступних підстав. Позивач [PERSON] на підставі власної заяви від 15.06.2010 р. була прийнята на посаду заступника керуючого зі збуту до адміністрації в магазин ТОВ «Адвентіс» в м. Києві з 15 червня 2010 року з посадовим окладом згідно штатного розпису, про що по товариством було видано наказ № 445-к від 15.06.2010 р. Посадовий оклад згідно штатного розпису для даної посади на той час складав 1700 грн. за місяць. Посилання позивача на те, що начебто вона була прийнята на посаду директора департаменту зі збуту та виконувала його обов'язки не відповідає дійсності та жодними доказами не підтверджене. Пропрацювавши деякий час позивач висловила бажання перевестися до підрозділу підприємства в м. Чернівці на аналогічну посаду, про що нею було написано власноручно заяву від 01.11.2010 р. На підставі її заяви був виданий наказ № 803-к від 01 листопада 2010 р. про переведення. Таким чином, посилання позивача на порушення відповідачем ст. 32 КЗпП України та переведення її на роботу в іншу місцевість без попередження не відповідають дійсності, оскільки дане переведення було здійснене виключно за власним бажанням позивача. Посадовий оклад позивача згідно штатного розпису магазину в м. Чернівці складав на той час 1900 грн. Позивач працювала на посаді заступника керуючого зі збуту адміністрації магазину м. Чернівці до 05 січня 2011 року включно. Однак, в подальшому вона на робочому місці не з'явилась. Враховуючи, що в подальшому були різдвяні свята та вихідні дні, 10 січня 2011 року (понеділок) адміністрацією підприємства було складено акт № 1 про відсутність позивача на робочому місці. В подальшому були складені акти №2-№10, які підтверджують відсутність позивача на робочому місці з 10.01.2011 р. по 21.01.2011 р. З метою з'ясування причин відсутності позивача на робочому місці, та враховуючи той факт, що телефонні дзвінки позивачем ігнорувались, відповідач в письмовій формі звертався до позивача та просив повідомити про причину відсутності на робочому місці, попереджаючи, що в разі, якщо такі причини не будуть поважними, - підприємство буде змушене звільнити її за п. 4 ст. 40 КЗпП (прогул). Однак, не зважаючи на неодноразові звернення позивач жодних доказів на підтвердження поважної причини відсутності на робочому місці не надала та на роботу не вийшла. Лист (заява) позивача від 10 січня 2011 року про розірвання трудового договору, на який позивач посилається в своєму позові та який, як стверджує позивач, він надавав відповідачу, відсутній, факт надання листа позивачу жодним доказом не підтверджений. В матеріалах справи наявна ксерокопія листа, на якому від руки невідомою особою здійснено запис: «Вхід.-1/11, час 9:05 від 10/01/11» без зазначення назви підприємства, посади та ПІБ особи, що здійснила даний запис. Тобто, жодні докази, які могли б підтвердити, що даний запис зроблений посадовою особою відповідача та отриманий відповідачем 10.01.2011 р., відсутні. Виходячи з викладеного вище відповідач був змушений звільнити [PERSON] за п. 4 ст. 40 КЗпП (прогул), про що був виданий наказ № 38к від 03 лютого 2011 р. Про звільнення позивача було повідомлено в письмовому вигляді. На виконання вимог ст. 47 КЗпП України позивачу було направлено листа, де йому повідомлялося про необхідність звернутись до товариства для отримання трудової книжки та проведення остаточного розрахунку. Однак позивач до товариства не з'являлась. Лише 20 квітня 2010 року позивач особисто звернулась до адміністрації товариства в м. Києві з вимогою видати їй трудову книжку, копію наказу про звільнення та копії інших документів. Пояснивши, що її особова справа знаходиться в м. Чернівці, за її останнім місцем роботи, і з технічних причин негайно видати трудову книжку та інші документи в м. Києві немає можливості, позивачу було запропоновано з'явитись за її останнім місцем роботи, зачекати певний час або отримати дані документи поштою. Позивач погодився на надіслання документів поштою, що і було негайно зроблено. Також представник відповідача зазначив, що посилання позивача, на те, що відповідач не виплатив їй допомогу по тимчасовій непрацездатності у розмірі 100 відсотків заробітної плати не зважаючи на те, що вона має посвідчення постраждалої внаслідок аварії на ЧАЕС, є необґрунтованими, оскільки позивачем таке посвідчення роботодавцю не надавалось. Крім того, у зв'язку з наявністю у позивача страхового стажу понад вісім років допомогу по тимчасовій непрацездатності їй було виплачено у розмірі 100 відсотків заробітної плати виходячи з кількості днів захворювання. Твердження позивача про начебто обіцяну їй заробітну плату в розмірі 16000 чи 13500 не відповідають дійсності. За період роботи з 15 червня 2010 р. по 05 січня 2011 р. позивач отримувала заробітну плату згідно чинного законодавства України, про що наявні її особисті підписи у відомостях на виплату заробітної плати. Жодних заперечень, наприклад щодо невідповідності обіцяної заробітної плати фактично отримуваній, позивач за весь період роботи не заявляла. Компенсація за невикористану відпустку позивачу виплачена. Переведення позивача на роботу до м. Чернівці було здійснено у відповідності до норм законодавства. Компенсація при звільненні згідно ст. 44 КЗпП України, на яку посилається позивач, в даному випадку не підлягає виплаті, оскільки позивач правомірно звільнена за п. 4 ст. 40 КЗпП України (прогул) і жодна вихідна допомога у випадку звільнення за прогул ст. 44 КЗпП України не передбачена. Вимоги позивача стягнути збитки у вигляді штрафних санкцій за кредитними договорами є також безпідставними. Відповідач не є стороною даних кредитних договорів, не виступає в них в якості поручителя. Позивачем не надано доказів наявності причинно-наслідкового зв'язку між діями відповідача і виникненням заборгованості та застосуванням штрафних санкцій за кредитними договорами. Вимоги позивача щодо відшкодування йому моральної шкоди в розмірі 100000 грн. є безпідставними та не підлягають задоволенню, оскільки відповідач жодних прав позивача не порушував. Третя особа - [PERSON], директор ТОВ «Адвентіс», в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, причини неявки суду не повідомила. Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 15 червня 2010 року позивачем на ім'я керуючого магазином ТОВ «Адвентіс» у м.Києві подано заяву про прийняття її на посаду заступника керуючого зі збуту до адміністрації магазину ТОВ «Адвентіс» у м.Києві з 15.06.2010 року, з посадовим окладом згідно штатного розпису, з випробувальним терміном 3 місяці (а.с. 102). На вказаній заяві позивачем зроблено запис, що з посадовими обов'язками, правилами, умовами праці вона ознайомлена та згодна. Наказом №445-к від 15.06.2010 року позивача згідно її заяви призначено на посаду заступника керуючого зі збуту до адміністрації в магазин ТОВ «Адвентіс» у м.Києві з 15.06.2010 року, з посадовим окладом згідно штатного розпису, з випробувальним терміном 3 місяці (а.с. 103). Згідно штатного розпису магазину ТОВ «Адвентіс» у м.Києві з 01.06.2010 року посадовий оклад заступника керуючого із збуту становив 1700 грн. (а.с. 106). 01 листопада 2010 року позивачкою на ім'я керуючого магазином ТОВ «Адвентіс» у м.Києві подано заяву про переведення її з посади заступника керуючого із збуту магазину у м.Києві на посаду заступника керуючого із збуту магазину у м.Чернівці з 01.11.2010 року (а.с. 104). Наказом №803-к від 01.11.2010 року позивачку на підставі її заяви переведено з посади заступника керуючого із збуту адміністрації магазину ТОВ «Адвентіс» у м.Києві на посаду заступника керуючого із збуту до адміністрації магазину у м.Чернівці з 01.11.2010 року, з посадовим окладом згідно штатного розпису (а.с. 105). Згідно штатного розпису магазину ТОВ «Адвентіс» у м.Чернівці з 01.11.2010 року посадовий оклад заступника керуючого із збуту становив 1900 грн. (а.с. 107). Будь-які докази, які б підтвердили ту обставину, що позивача було прийнято на посаду директора департаменту зі збуту ТОВ «Адвентіс» з заробітною платою 13500 грн. на період випробувального терміну та 16000 грн. після його закінчення, відсутні. Виплата позивачу заробітної плати у розмірі, передбаченому штатним розписом, нею не заперечувалася, оскільки позивач в позовній заяві, в судовому засіданні та в розрахунку заборгованості (а.с. 47) вказує, що за період 15 по 30 червня 2010 р. їй виплачено 7071, 43 грн., за липень, серпень, вересень 2010 р. - по 13500 грн. щомісячно, за жовтень 2010 р. - 10928, 57 грн., за листопад 2010 р. - 10045, 45 грн., за грудень -13000 грн. Разом з тим, будь-які докази, які б підтвердили виплату відповідачем позивачеві заробітної плати саме в такому розмірі, про який вона вказує, позивачем не надано. Тоді як виплата заробітної плати позивачу у розмірі, передбаченому штатним розписом, підтверджується відомостями про одержання заробітної плати (а.с. 139-151), довідкою про доходи позивача від 04 липня 2011 року, відповідно до якої загальна сума доходу позивача (нарахована заробітна плата) за період з червня по листопад 2010 року становить 9037,215 грн., до видачі 7407, 92 грн. (а.с.166). За таких обставин позовні вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі у розмірі 13484,11 грн. (за період з 15 вересня 2010 року по 10 січня 2011 року, при посадовому окладі з 15 вересня 2010 року - 16000 грн.) задоволенню не підлягають. Позовні вимоги про стягнення з відповідача компенсації за переведення на роботу до м. Чернівці в розмірі 16000 грн. згідно ст.120 КЗпП України задоволенню не підлягають виходячи з наступного. Відповідно до ст.32 КЗпП України переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством. Згідно зі ст.120 КЗпП України працівники мають право на відшкодування витрат та одержання інших компенсацій у зв'язку з переведенням, прийняттям або направленням на роботу в іншу місцевість. Працівникам при переведенні їх на іншу роботу, коли це зв'язано з переїздом в іншу місцевість, виплачуються: вартість проїзду працівника і членів його сім'ї; витрати по перевезенню майна; добові за час перебування в дорозі; одноразова допомога на самого працівника і на кожного члена сім'ї, який переїжджає; заробітна плата за дні збору в дорогу і влаштування на новому місці проживання, але не більше шести днів, а також за час перебування в дорозі. З аналізу змісту вказаних статей та норм КЗпП України в сукупності вбачається, що гарантії та компенсації у зв'язку з переведенням на роботу в іншу місцевість, передбачені ст.120 КЗпП України, застосовуються до працівників, які переводяться на роботу в іншу місцевість за ініціативою роботодавця і надали згоду на це. Проте судом встановлено, що позивач переводилася на роботу в м. Чернівці за власною ініціативою, тому положення ст. 120 КЗпП України на неї не поширюються. Позовні вимоги про стягнення з відповідача допомоги по тимчасовій непрацездатності в розмірі 4318,18 грн. на підставі листка непрацездатності № 181718, відповідно до якого тривалість тимчасової непрацездатності становить 10 днів (з 08 листопада по 19 листопада 2011 року) виходячи з посадового окладу 16000 грн. задоволенню не підлягають, оскільки позивачу відповідно до вимог ст. 37 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням» виплачено вказану допомогу на підставі лікарняного листа від 30 листопада 2010 року № 181718 при захворюванні з 08 листопада по 19 листопада 2011 року у розмірі сто відсотків середньої заробітної плати (виходячи з посадового окладу 1900 грн), а саме: 863 грн. 60 коп., що підтверджується довідкою, наданою відповідачем (а.с. 171). Як уже зазначалося, доказів того, що позивача прийнято на роботу з посадовим окладом у розмірі 16000 грн. позивачем не надано. Відповідно до актів від 10, 11, 12, 13, 14, 17, 18, 19, 20 та 21 січня 2011 року (а.с. 108-117), складених уповноваженими працівниками відповідача, позивач була відсутня на своєму робочому місці в приміщення гіпермаркету «Караван» ТОВ «Адвентіс», що знаходиться у м.Чернівці по вул. Хотинській, 18, протягом робочого дня. Встановити причини її відсутності не вдалося, сама позивач ці причини також не повідомила. 17 січня 2011 року позивачу направлено листа, в якому відповідач просить позивача повідомити причини відсутності на робочому місці, а також попереджає її про звільнення за прогул в разі необґрунтованості причин відсутності на робочому місці (а.с. 8). 25 та 26 січня 2011 року позивачу повторно направлено листи аналогічного змісту (а.с. 118, 123), які вона отримала відповідно 01.02.2011 року та 02.02.2011 року, про що свідчать зворотні поштові повідомлення про вручення поштового відправлення та описи вкладення (а.с. 119-122, 124-126). Відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. У зв'язку з відсутністю позивача на роботі протягом тривалого часу без поважних причин наказом № 38к від 03.02.2011 року позивача звільнено з посади заступника керуючого із збуту магазином ТОВ «Адвентіс» в м. Чернівці на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул з 05 січня 2011 року. Оскільки позивач не являлася членом профспілкової організації і така організація у відповідача не утворювалася, то розірвання трудового договору з вищезазначених підстав проведено без попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації. Суд не приймає до уваги посилання позивача на те, що її звільнення за прогул є незаконним, оскільки відповідачу було відомо про причини її неявки на роботу, так як вона особисто 10.01.2011 року подала відповідачу заяву про розірвання трудового договору з її ініціативи на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, відповідно до якої працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору, оскільки відсутні докази подання такої заяви відповідачу. Зокрема, ксерокопія листа від 10 січня 2011 року (а.с.6, 7), адресованого комерційному директору ТОВ «Адвентіс» Пивовару В.М., доданого позивачем до позовної заяви, на якому від руки невідомою особою здійснено запис: «Вхід.-1/11, час 9:05 від 10/01/11» без зазначення посади та ПІБ особи, що здійснила даний запис, не є належним доказом отримання такої заяви відповідачем. Крім того, судом в судовому засіданні оглянуто журнал вхідної кореспонденції ТОВ «Адвентіс» та встановлено, що запис про отримання від позивача кореспонденції 10.01.2011 року відсутній. Копію записів про вхідну кореспонденцію за січень 2011 року приєднано до матеріалів справи (а.с.175, 176). Також суд не приймає до уваги посилання позивача на те, що 20.01.2011 року нею директору ТОВ «Адвернтіс» [PERSON] було направлено повторний лист з вимогою розглянути її заяву про розірвання трудового договору та виплатити їй всі належні грошові кошти (а.с. 9), оскільки з наданих позивачем поштової квитанції про відправлення рекомендованого листа від 20.01.2011 року та зворотнього повідомлення про вручення поштового відправлення, адресованого директору, не вбачається, які саме документи містив відправлений рекомендований лист. Також слід зауважити, що оскільки судом не встановлено порушення відповідачем законодавства про працю по відношенню до позивача, заява позивача про розірвання трудового договору з її ініціативи у визначений нею строк є необґрунтованою та не є підставою для розірвання трудового договору на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України. На підставі викладеного суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про зміну формулювання причин звільнення позивача з роботи з ТОВ «Адвентіс» із «звільнений за прогул без поважних причин на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України» на «звільнений за власним бажанням на підставі п. 3 ст. 38 КЗпП України», і дати звільнення з 5 січня 2011 року на день вирішення справи в суді. У зв'язку з відмовою у задоволенні вищезазначених позовних вимог не підлягають також задоволенню і позовні вимоги про стягнення вихідної допомоги при звільненні в розмірі 95999,64 грн. згідно зі ст. 44 КЗпП України, оскільки відповідно до положень вказаної статті виплата вихідної допомоги працівникові здійснюється при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (ст. 38 КЗпП України), тоді як позивача звільнено на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України. Не підлягають задоволенню і позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України та за час затримки видачі трудової книжки відповідно до ст. 235 КЗпП України в розмірі 39999,85 грн. виходячи з наступного. Відповідно до ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. З розрахункових листків за січень та лютий 2011 року, довідки про дохід (а.с. 168, 169,170) вбачається, що позивачу нараховано до виплати та депоновано заробітну плату за відпрацьовані дні у січні 2011 року у розмірі 163 грн. 88 коп. та компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 166 грн. 79 коп. Крім того, з розрахункового листка за листопад 2010 року (а.с. 167) вбачається, що у цьому місяці позивачу разом з посадовим окладом також виплачено компенсацію за невикористану відпустку (нарахована до виплати сума 572 грн. 49 коп. за мінусом утримань). Листами від 07.02.2011 року, 17.03.2011 року та від 12.04.2011 року (а.с. 127, 131, 134) позивача неодноразово повідомлено про її звільнення з посади заступника керуючого магазином із збуту з 05.01.2011 року на підставі п.4 ст.40 КЗпП України та одночасно роз'яснено, що для отримання трудової книжки та проведення остаточного розрахунку їй необхідно звернутися у відділ управління персоналом. Вказані листи позивач отримала, про що свідчать зворотні поштові повідомлення та описи вкладення (а.с. 128-130, 132, 133, 135) та не заперечується самим позивачем. Проте до товариства для проведення остаточного розрахунку та отримання трудової книжки позивач не зверталася. 20.04. 2011 року позивач звернулася до ТОВ «Адвентіс» з заявою, в якій просила видати їй копію наказу про звільнення, трудову книжку та інші документи (а.с. 77). Листом від 21.04.2011 року позивачу, згідно її запиту, надіслано трудову книжку та знову наголошено про необхідність її явки у магазин ТОВ «Адвентіс» у м.Чернівці для проведення остаточного розрахунку. Направлення вказаного листа разом з трудовою книжкою та наказом про звільнення підтверджується описом вкладення від 26.04.2011 року. Трудову книжку позивачем отримано, що не заперечувалося позивачем. Що стосується остаточного розрахунку при звільненні (заробітна плата за січень 2011 року та компенсація за невикористану відпустку), позивач в судовому засіданні зазначила, що вона до відповідача за отриманням нарахованих та депонованих сум не зверталася у зв'язку з розглядом спору про розмір заробітної плати в суді. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Згідно зі ст. 235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. У зв'язку з відсутністю вини відповідача у затримці видачі трудової книжки позивачу та проведення з нею остаточного розрахунку при звільненні, підстави для задоволення позовних вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та за час затримки видачі трудової книжки відсутні. Оскільки судом встановлено, що частина компенсації за невикористану відпустку відповідачем виплачена, а інша частина нарахована та депонована, позовні вимоги про стягнення компенсації за невикористану відпустку в розмірі 6129,20 грн. задоволенню не підлягають. Відповідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Оскільки позивачем не доведено порушення його законних прав відповідачем позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 100000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягають. Вимоги позивача про відшкодування за рахунок відповідача заподіяних їй матеріальних збитків у вигляді штрафний санкцій за прострочення виконання кредитних договорів у розмірі 2953 грн. 84 коп. також не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не надано доказів наявності причинно-наслідкового зв'язку між діями відповідача і виникненням у неї заборгованості перед кредиторами та застосуванням останніми штрафних санкцій за невиконання позивачем зобов'язань за кредитними договорами.

Outcome: dismissed