Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-19 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 25.12.2013 року належить квартира [ADDRESS], у квартирі зареєстрована дружина її померлого дядька [PERSON], з 2005 року відповідач у даній квартирі не проживає, перешкод щодо користування квартирою їй ніхто не чинив, а тому позивач просила суд визнати відповідачку такою, що втратила право на користування вказаною вище квартирою в зв'язку з її відсутністю понад один рік без поважних причин на підставі ст.405 ЦК України. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги. Відповідач подала до суду зустрічну позовну заяву, в якій просила суд усунути перешкоди для неї в користуванні квартирою [ADDRESS] в місті Білій Церкві шляхом вселення її в цю квартиру, зобов'язати [PERSON] надати їй ключі від вхідних дверей до квартири та не чинити перешкод в користуванні житловим приміщенням даної квартири, оскільки вона набула права на користування спірною квартирою як член сім'ї власника житлового приміщення, право користування чужим майном /сервітут/ зберігає чинність у разі переходу до інших осіб права власності на майно, щодо якого він встановлений, а [PERSON], до якої перейшло право власності на вказану квартиру, чинить їй перешкоди у користуванні цим житловим приміщенням. За ухвалою суду від 30.03.2015 року зустрічний позов було прийнято до спільного розгляду з первісним позовом. Відповідач та її представник підтримали зустрічний позов, первісний позов не визнали. Позивач та її представник зустрічний позов не визнали, просили відмовити в його задоволенні за необґрунтованості. Представник 3-ї особи в судове засідання не з'явився, про час розгляду справи був повідомлений належним чином, до суду надіслано письмове клопотання щодо розгляду справи без участі представника КП Білоцерківської міської ради ЖЕК № 1. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, покази свідків, оглянувши матеріали справи, цивільну справу № 357/17357/14-ц 2/357/589/15, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні як первісного, так і зустрічного позову з наступних підстав. Так, судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 25.12.2013 року, який було укладено між [PERSON] /продавець/ та [PERSON] /покупець/, позивач набула права власності на квартиру [ADDRESS], що стверджується копією цього договору, який посвідчено державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області, зареєстровано в реєстрі за № 2-6095 /а.с.7/. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 25.12.2013 року, за позивачкою зареєстровано право власності на вказану вище квартиру /а.с.8/. Як зазначено в тексті договору купівлі-продажу, вказана вище квартира належить продавцю на праві приватної власності на підставі свідоцтва на право власності на житло № 11196, виданого виконкомом Білоцерківської міської ради Київської області 25.01.1995 року, зареєстрованого в Білоцерківському МБТІ 02.02.1995 року за реєстром № 10881 в книзі 101. В судовому засіданні також встановлено, що [PERSON] [INFO] року помер, у вказаній вище квартирі зареєстровані відповідач [PERSON] з 27.04.2002 року та позивач [PERSON] з 10.02.1015 року, що стверджується копією свідоцтва про смерть /а.с.10/, копіями паспортів сторін /а.с. 5-6, 39-40/, копією довідки КП Білоцерківської міської ради ЖЕК № 1 /а.с.14/. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 09.10.1993 року, що слідує з копії свідоцтва про шлюб /а.с.9/. З оглянутої судом цивільної справи № 357/17357/14-ц 2/357/589/15 вбачається, що 04.12.2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, в судовому засіданні 12.01.2015 року за клопотанням відповідачки сторонам було надано строк на примирення терміном на один місяць до 12.02.2015 року, але за ухвалою суду від 12.02.2015 року провадження по даній справі закрито в зв'язку зі смертю позивача, оскільки спірні правовідносини не допускають правонаступництва. Позивач просила суд визнати відповідачку такою, що втратила право на користування житловим приміщенням вказаної вище квартири на підставі ст.405 ЦК України, освільки вона не проживає у цій квартирі з 2005 року без поважних причин. За ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі ст.319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно вселення членів сім'ї у житлове приміщення, яке належить громадянину на праві власності, є результатом реалізації права власника й у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право. При цьому, ч.2 ст. 405 ЦК України, передбачені спеціальні підстави для визнання особи такою, що втратила право на користування житлом власника: у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, у разі виникнення спору між власником та особами, які вселялися в житло у якості членів сім'ї, необхідно враховувати, що право користування житлом має речово-правовий характер, у зв'язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна через відсутність особи понад один рік у спірному житловому приміщенні. Положення ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР зазначає, що до членів сім'ї належать дружина наймача (власника), їхні діти, батьки та інші особи, якщо вони проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Права члена сім'ї має також і особа, яка перестала бути членом сім'ї наймача, але продовжує проживати в займаному ним житловому приміщенні. Отже, згідно вищенаведених правових норм відповідач [PERSON] - як дружина померлого [PERSON], вселилася у спірну квартиру тоді, коли її власником був [PERSON], на правах члена сім'ї власника житлового приміщення і набула права на користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS]. Положення ст.405 ЦК України, на яку посилається позивач в обґрунтування своїх позовних вимог, регулюють правовідносини між власником житла та членами його сім'ї, в т.ч. і бувшими, а в даному випадку між сторонами по справі виникли правовідносини між новим власником житла та членом сім'ї бувшого власника нерухомого майна. Як вказано в п.34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Згідно ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. А саме відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно, гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Але позивач та її представник не зверталися до суду з вимогами про усунення перешкод для позивачки у користуванні та розпорядженні її майном, як нового власника квартири, а суд за приписами ст.11 ЦПК України розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Крім того, як на докази, які підтверджують той факт, що відповідач не проживала в спірній квартирі з 2005 року без поважних причин, позивач посилалася на акт ЖЕК № 1 від 17.02.2015 року /а.с.13/, який складено начальником дільниці ЖЕК № 1 в присутності нового власника квартири та мешканців сусідніх квартир, при візуальному огляді квартири [ADDRESS] 17.02.2015 року на момент перевірки було встановлено, що [PERSON] в цій квартирі не проживає, а зі слів власника та сусідів стало відомо, що вона не проживає за вказаною адресою з 2005 року. Але станом на 17.02.2015 року [PERSON] дійсно не проживала у вказаній вище квартирі, оскільки судом було достовірно встановлено, що в грудні 2014 року [PERSON] змінив замки на вхідних дверях до квартири, ключів від яких вона не має, чого не заперечували сторони та їх представники. Допитані в суді свідки зі сторони позивача -[PERSON] /рідна сестра позивачки/, [PERSON] та [PERSON] /мешканці квартир № 42 та № 133 вказаного вище будинку/ показали, що протягом останніх десяти років вони не бачили відповідачку [PERSON] в [ADDRESS]. Але покази свідків спростовуються дослідженими в судовому засіданні доказами. Так, з висновку Білоцерківського МВ від 13.06.2013 року /а.с.62/ вбачається, що при проведенні перевірки було встановлено, що в квартирі [ADDRESS] проживає [PERSON] разом зі своїм чоловіком [PERSON], 10.06.2013 року за місцем їхнього проживання між відповідачкою та її свекрухою виникла сварка, тобто, працівниками міліції встановлено той факт, що сварка виникла саме за місцем проживання [PERSON], куди прийшла мати її чоловіка [PERSON] З висновків Білоцерківського МВ від 09.12.2014 року та від 03.01.2015 року /а.с.41-42/ також слідує, що у вказаній квартирі проживала [PERSON] разом зі своїм чоловіком, з 04.12.2014 року [PERSON] проживає у своєї матері, оскільки її чоловік змінив замки на вхідних дверях до квартири, чого він сам не заперечував при проведенні перевірки. Цих висновків заінтересовані особи не оскаржували. 30.12.2014 року [PERSON] звернулася також з письмовою заявою до начальника ЖЕК № 1 з проханням допомогти у вирішенні спірного питання, оскільки її чоловік змінив замки на вхідних дверях до квартири, пообіцяв надати їй ключі, але до цього часу так і не надав /а.с.49/. А 03.02.2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення, 18.03.2015 року за ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області провадження по справі закрито в зв'язку зі смертю відповідача, що стверджується копією ухвали суду по справі № 357/1493/15-ц 2/357/1271/15 /а.с.45/. Допитані в суді свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] /сусіди та знайомі родини [PERSON]/ показали, що подружжя [PERSON] постійно мешкали в [ADDRESS], тільки останнім часом стосунки між ними погіршилися, свідки заходили до них в гості, відвідували за місцем проживання, сусіди регулярно бачили відповідачку, спілкувалися з нею. Покази цих свідків не суперечать зібраним письмовим доказам по справі, на які вказано вище. Позивач та її представник посилалися також на обставини, викладені в позовній заяві [PERSON] про розірвання шлюбу, в якій він вказував на те, що більше десяти років вони з дружиною проживають окремо, але ці факти судом не досліджувалися, оскільки провадження у справі про розірвання шлюбу було закрито, на що вказано вище в рішенні. Судом враховуються ті обставини, що сам [PERSON] не звертався до суду з позовом про визнання відповідачки такою, що втратила право на користування житлом, а позивач [PERSON] у спірній квартирі не проживала, зареєструвалася тут тільки з лютого 2015 року після смерті [PERSON] В судовому засіданні за клопотанням позивача та її представника були оглянуті квитанції по оплаті комунальних послуг за дану квартиру за 2014 рік та січень-лютий 2015 року, але всі квитанції оформлені на ім'я покійного [PERSON], той факт, що ці квитанції зберігаються у позивачки, не свідчить про те, що відповідач не проживала у спірній квартирі з 2005 року без поважних причин. Оскільки позивач набула з 2013 року права власності на вказану квартиру, то вона зобов'язана приймати участь в утриманні належного їй нерухомого майна. А тому з врахуванням всього вищенаведеного суд вважає, що позивачем не надано безспірних доказів на підтвердження того, що відповідач не проживає у [ADDRESS] більше року без поважних причин, тоді як за ст.ст.10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Крім того, як встановлено судом і вказано вище, позивачем невірно обрано спосіб захисту її права власності. Отже, первісний позов суд вважає необгрунтованим і відмовляє в його задоволенні. Щодо зустрічного позову [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом вселення, то суд виходить з наступного. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить,користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Отже, право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Із зазначеного можна дійти до висновку, що виникнення права членів сім'ї власника будинку (квартири) на користування цим будинком /квартирою/ та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку /квартири/ права власності на це майно, а відтак - припинення права власності особи на будинок /квартиру/ припиняє право членів її сім'ї на користування цим житловим приміщенням. У зв'язку з цим необхідно виходити з того, що права членів сім'ї власника на об'єкт власності є похідними від прав самого власника. А тому припиняються у зв'язку з переходом права власності до іншої особи. Дана ситуація виникає тому, що передбачаючи право власника житлового будинку (квартири) на відчуження цих об'єктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку(квартири) на відміну від договору найму (оренди) житла - ст. ст. 810, 814 ЦК України. Тому, підставою для збереження права проживання в такому випадку є набуття самостійного права на житло з підстав, передбачених законом /найм, оренда, вселення наймачем чи на підставі ордера тощо /. Так. відповідно до висновків, що містяться в ухвалах Верховного Суду України у справах № 6-10723св08, № 6-2778св08, № 6-55662св10, постанові Верховного Суду України від 05.11.2014 року у справі № 6-158цс14, право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно, а отже, припинення права власності на будинок /квартиру/ припиняє право членів його сім'ї на користування цим житлом. Чинним законодавством України не передбачено перехід прав та обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника. Отже, з припиненням права власності на майно власник втрачає права володіння, користування та розпоряджання цим майном. Таким чином, право членів сім'ї власника житлового приміщення на користування цим житлом є похідним від прав самого власника, а тому в разі втрати власником житла права власності на це житло, припиняється і право членів сім'ї бувшого власника на користування житлом. Як встановлено судом, [PERSON] сам відчужив позивачці належну йому квартиру, а тому втратив право на користування нею, це право втратила і його дружина [PERSON], як член сім'ї бувшого власника житлового приміщення. А тому її вимоги про усунення перешкод у користуванні вказаною квартирою шляхом вселення є необґрунтованими і не підлягають до задоволення. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed