Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-16 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що вона являється власником будинку [ADDRESS] . В даному будинку, зареєстровано місце проживання колишньої дружини брата позивача [PERSON] - [PERSON] та її дітей - [PERSON] та [PERSON] , які на даний час проживають у [ADDRESS] . Також, за вищевказаною адресою зареєстровано місце проживання сестри позивача - [PERSON] та її дітей - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які на даний час проживають за адресою: [ADDRESS] . За місцем своєї реєстрації, відповідачі по справі не проживають, а існування їх реєстрації порушує права позивача як власника житла, оскільки вона вимушена сплачувати комунальні послуги за мешканців, які фактично не проживають в будинку, та позбавлена можливості розпоряджатися належним їй майном. Посилаючись на ст.ст.391, 405 ЦК України, просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування зазначеним житлом. Ухвалою судді від 11.09.2020 року у справі відкрито провадження і справа призначена до розгляду за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Білозерського районного суду Херсонської області від 21.12.2020 року задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів та по справі оголошено перерву. Ухвалою Білозерського районного суду Херсонської області від 12.02.2021 року підготовче судове провадження закрито, справу призначено до судового розгляду по суті з одночасним викликом свідків. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити з підстав зазначених у позовній заяві, а також пояснила суду, що відповідачі - [PERSON] та [PERSON] разом із своїми дітьми добровільно покинули місце своєї реєстрації та не проживають у вказаному домоволодінні упродовж тривалого часу. Крім того, відповідачі не з`являються за місцем своєї реєстрації, про що свідчить відсутність будь-яких речей відповідачів за вказаною адресою. Витрати щодо утримання майна здійснює саме позивач, що також свідчить про втрату інтересу до вказаного житла з боку відповідачів. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, від відповідача - [PERSON] , яка також діє в інтересах неповнолітніх дітей - [PERSON] та [PERSON] , надійшла заява в якій позовні вимоги визнала в частині пред`явлення вимог до неї та її дітей, та не заперечувала щодо їх задоволення. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Білозерської районної державної адміністрації Херсонської області, в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Представник третьої особи - Орган опіки та піклування Станіславської сільської ради Білозерського району Херсонської області, в судове засідання не з`явився про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав заяву про розгляд справи без його участі, не заперечував щодо задоволення позовних вимог. Суд, заслухавши пояснення сторін та представників третіх осіб-органів опіки та піклування, допитавши свідків [PERSON] та [PERSON] , дослідивши наявні в матеріалах справи докази та оцінивши їх з точки зору їх належності, допустимості та достатності у їх взаємозв`язку, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом серії ННО №135453 від 10.01.2019 року, посвідченого державним нотаріусом Білозерської державної нотаріальної контори Алпеєвою Т.В. за №16, та Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №152259311 від 10.01.2019 року, [PERSON] належить житловий будинок розташований за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до довідки Станіславської сільської ради Білозерського району Херсонської області № 919 від 15.06.2020 року, [PERSON] , [PERSON] та неповнолітні [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , проте фактично за вказаною адресою не проживають. Вищевказаний факт також підтверджується актами обстеження депутата Станіславської сільської ради від 15.06.2020 року, відповідно до яких відповідач [PERSON] та її діти [PERSON] та [PERSON] , проживають у [ADDRESS] , а відповідач [PERSON] та її діти [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , проживають за адресою: [ADDRESS] . З висновку Виконавчого комітету Станіславської сільської ради Білозерського району Херсонської області за №4 від 28.01.2021 року вбачається, про недоцільність визнання малолітніх дітей - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , та їх батьків - [PERSON] , [PERSON] , такими що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] , оскільки останні були прописані за вказаною адресою зі згоди колишнього власника житлового будинку, який за життя не порушував питання щодо їх виселення. Допитана під час судового засідання свідок [PERSON] пояснила, що проживає по сусідству з будинком позивача, та інколи відвідувала родину позивача за вищевказаною адресою, проте відповідачів або будь-яких їх речей за місцем мешкання позивача жодного разу не бачили. Також зазначила, що відповідачі разом з дітьми виїхали добровільно до іншого місця проживання близько 17 років тому. Свідок [PERSON] пояснила, що є матір`ю позивача та проживає у спірному будинку. Вказаний будинок належить позивачу на підставі свідоцтва про спадщину за заповітом. В будинку зареєстровані колишня дружина її сина з дітьми, яка ніколи не проживала, а також інша її дочка, яка не мешкає там понад 17 років, має родину, житло, але знятися з реєстрації не бажає. Реєстрація відповідачів заважає позивачці розпоряджатися майном, продати будинок та забрати свідка до себе. Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Велика палата Верховного Суду в постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) звернула увагу на те, що ЖК УРСР був прийнятий 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. В свою чергу Цивільний кодекс є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України. Законодавець при прийнятті ЦК України не визначив особливостей застосування норм ЦК України до житлових правовідносин в цілому, разом з тим, відносини, які регулюються ЖК УРСР, у своїй більшості є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами ЦК України. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Згідно із ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Вказане положення закону визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб та будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Аналогічні правові позиції Верховного Суду України та Верховного Суду викладені в постановах від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16, 25.07.2018 року у справі №638/13030/13-ц та 14.08.2019 року у справі №702/101/18, які відповідно до ст.417 ЦПК України є обов`язковою для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи. Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Вказане узгоджується з висновком Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, викладеним у постанові від 09.12.2020 року по справі №209/2642/18. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позивачем надано достатньо доказів того, що відповідачі більше одного року відсутні за місцем своєї реєстрації без поважних причин, що свідчить про втрату ними інтересу до вказаного житлового приміщення, інших домовленостей між сторонами щодо користування житловим будинком не було, підстав для збереження за відповідачами житлового приміщення не встановлено, реєстрація відповідачів у житловому будинку позивача створює останній перешкоди у користуванні та розпорядженні належним їй майном, у зв`язку з чим вказане порушене право позивача підлягає захисту шляхом задоволення позову у повному обсязі та визнання відповідачів такими, що втратили право користування вказаним житлом. Одночасно суд вважає, що визнання малолітніх дітей - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням - житловим будинком, не порушує Конвенцію про захист прав дітей, так як відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Тобто батьки повинні піклуватися про своїх малолітніх (неповнолітніх) дітей та забезпечити їх житлом, що визначено ст.8 ЗУ «Про охорону дитинства». Таким чином, малолітні діти не мають права самостійно обирати місце проживання і набувають право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вони проживають. Права малолітніх дітей є похідними від права батьків (або одного з них). Малолітні діти не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права їх батьками. Вказане узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 06.02.20218 року по справі №229/3757/15-ц. Крім того, в силу ст.141 ЦПК України, з відповідача - [PERSON] та [PERSON] , які також є законними представниками інших відповідачів, підлягає стягненню на користь позивача судовий збір в сумі 865 грн. 80 коп.

Outcome: approved