Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-16 00:00:00

Позивач звернулася до суду з даним позовом та просить суд ухвалити рішення, яким надати малолітній [PERSON], [INFO], дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України у її супроводі в період з 01 липня 2019 року по 31 грудня 2019 року в Республіку Польщу, Французьку Республіку, Сполучене королівство Великої Британії та Північної Ірландії, Королівство Іспанії, Республіку Болгарію, Арабську Республіку Єгипет, Турецьку Республіку, без згоди та супроводу батька [PERSON]. Свої вимоги мотивувала тим, що з 31 травня 2003 року перебувала у зарєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] та під час їх спільного проживання у них народилась дочка [PERSON], [INFO]. Рішенням Городенківського районного суду від 01 серпня 2012 року шлюб між ними розірвано, дочку [PERSON] залишено проживати з нею, позивачем і на даний час вона проживає за адресою [ADDRESS]. 21 липня 2014 року Городенківським районним судом , її позивача, позов задоволено частково та присуджено стягувати з відповідача аліменти в розмірі ј частини всіх видів його заробітку щомісячно . Зазначає, що як мати малолітньої дочки, усвідомлюючи свою особисту відповідальність за виховання та піклування про дитину, створення для неї належних соціально- побутових умов проживання, культурного розвитку, постійно піклується про стан її здоров'я. У зв'язку з тим, що має можливість часто (мінімум тричі на рік) відпочивати із дитиною за кордоном у своїх друзів, та можливість забезпечити навчання дитини (вивчення іноземної мови, ознайомлення із культурою інших народів) та відпочинок дитини у міжнародних таборах, вона, позивач неодноразово зверталась до відповідача як до батька дитини за наданням дозволу на тимчасові періодичні поїздки за кордон у її супроводі. Вказує, що можливі поїздки з дочкою за кордон в період з 01.07.2019 по 31.12.2019 до Республіки Польща, Французької Республіки, Сполученого королівства Великої Британії та Північної Ірландії, Королівства Іспанії, Республіки Болгарія, Арабської Республіки Єгипет, Турецької Республіки. Однак, відповідач її звернення ігнорує, добровільно нотаріального дозволу на тимчасові періодичні поїздки за кордон дочки не надає, що суперечить інтересам дитини та змусило її звернутися до суду . В судовому засіданні позивач підтримала вимоги позову, просила його задовільнити. Відповідач подав до суду відзив на позов, котрого підтримав у судовому засіданні та пояснив, що як батько малолітньої [PERSON] усвідомлює свою особисту відповідальність за виховання та піклування про дитину, дбає про її культурний розвиток та стан її здоров'я. Вказує, що жодним чином не заперечує, щодо поїздок дочки за кордон у супроводі її матері. Однак, в позовних вимогах позивач просить надати дозвіл на виїзд дитини з 01.07.2019 по 31.12.2019. Вважає, що даний термін є надто тривалим, оскільки з 01.09.2019 починається навчання дитини в школі. На даний час їх дочка навчається в 5 класі Росохацької загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Городенківської районної ради . Виїзд за кордон у період з 01.07.2019 по 31.12.2019 може негативно вплинути на навчання їх доньки у школі, крім того таке тривале перебування дочки з межами України позбавить його можливості спілкування з дочкою. Вказує, що не проти виїзду дитини за кордон для її культурного розвитку, однак дані поїздки не мають перешкоджати його особистому спілкуванню з дитиною та навчанню дитини у школі. Зазначив, що як батько дитини виконує свій обов'язок щодо матеріального забезпечення дитини, а саме сплачує аліменти визначені судом, заборгованості по сплаті аліментів не має. Вказує, що відповідач налаштовує дитину проти нього, не дає йому спілкуватись з донькою, у зв язку зчим звернувся до Городенківської РДА як органу опіки та піклування для встановлення порядку його участі у вихованні та спілкуванні з донькою . Просить позовну заяву [PERSON] задовільнити частково, а саме: надати дозвіл малолітній [PERSON] на тимчасовий виїзд за кордон до перелічених позивачем країн в період з 01.07.2019 по 20.08.2019 р. в супроводі матері без згоди та супроводу батька. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, суд вважає, що позов слід задовільнити частково виходячи із наступного. Позивач має намір влаштувати поїздки за кордон малолітній [PERSON] для її духовного та інтелектуального розвитку , сприяння розширенню світогляду . Згідно ст. 313 ч.3 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Відповідно до ст.ст.1,2 Закону України Про охорону дитинства батьки зобов'язані забезпечити дітям умови для достатнього фізичного, духовного та культурного розвитку. Разом з тим у постанові від 12 квітня 2017 року у справі № 6-15цс17 Верховний Суд України указав на те, що виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Виходячи з положень СК України, ЦК України, Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» і Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Надання такого дозволу на постійне проживання малолітньої дитини без згоди та супроводу одного з батьків суперечить чинному законодавству, що визначає рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини, що може призвести до фактичного позбавлення одного з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею. Таким чином, Верховний Суд України, розглядаючи справу про надання дозволу на виїзд дитини за межі України та застосовуючи норми, зокрема СК України, вважав, що пріоритетним у цій категорії справ є дотримання принципу рівності прав батьків щодо дитини. Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив (далі - ЄСПЛ), що в такій категорії справ основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. Ураховуючи викладене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважав за необхідне відступити від висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у раніше прийнятій постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі № 235/139/16-ц (№ 6-15цс17), оскільки, ухвалюючи рішення в указаній категорії справ, суди мають насамперед охороняти права та інтереси дитини, визначивши, що найкраще відповідає її інтересам.(Постанова Верховного Суду від 04.07.2018 р. справа№ 712/10623/17) Судом встановлено, що рішенням Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 01.08.2012 року шлюб між відповідачем [PERSON] та позивачем [PERSON] розірвано, дочку [PERSON], 2008 р.н. залишено проживати з матір'ю [PERSON] (а.с.5) На даний час позивач проживає за адресою [ADDRESS], що підтверджується копією довідки Управління надання адмінпослуг Коломийської міської ради № 347 від 25.01.2019 р. (а.с.7) 21 липня 2014 року Городенківським районним судом вирішено стягувати з відповідача [PERSON] аліменти на утримання дочки [PERSON], 2008 р.н. в розмірі ј частини всіх видів його заробітку щомісячно .(а.с.8-10) Відповідно до довідки державного виконавця Коломийського МРВДВС від 25.02.2019 р. заборгованість відповідно до виконавчого листа про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів у розмірі ј частини всіх видів заробітку щомісячно, на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] - відсутня (а.с.28) В матеріалах справи наявне рішення органу опіки та піклування районної державної адміністрації від 13.02.2019 р. № 01-34/117 відповідно до якого відповідачу [PERSON] для налагодження контакту з малолітньою дочкою [PERSON] встановлено відповідний порядок участі у вихованні та спілкуванні з дитиною (а.с.29) На підставі зібраних доказів суд установив, що дитина постійно проживає разом з матір'ю, відповідач проживає окремо, йому установлено спосіб участі у вихованні дочки, та її утриманні, мати дитини піклується про її фізичний і духовний розвиток, навчання, забезпечує дитину усім необхідним. Відповідач не заперечує проти надання згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон, указуючи при цьому, що термін, який просить позивач до 31 грудня 2019 року буде перешкоджати навчанню дитини у школі, та позбавить його участі у спілкуванні та вихованні дитини на довший період. Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв'язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання. Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинутина інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. При цьому при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Ураховуючи встановлені обставини, зокрема те, що дитина проживає з матір'ю (проти чого відповідач не заперечує), яка забезпечує їй повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку, узявши до уваги положення статей 157, 161 СК України, суд дійшов висновку, що надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини з матір'ю до перелічених нею країн із зазначенням певного періоду, на який видається такий дозвіл, відповідатиме найкращим інтересам дитини. Положення про рівність прав та обов'язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. 14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Отже, враховуючи ту обставину , що [PERSON], [INFO], навчається у 5 класі Росохацької загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Городенківської районної ради чого не заперечили сторони по справі, що виїзд дитини за кордон у період 01 липня 2019 року по 31.12.2019 може позбавити батька спілкування з дитиною на тривалий час і може негативно вплинути на навчання дитини у школі, з урахуванням установлених судом обставин, які свідчать про те, що тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків відповідатиме найкращим інтересам дитини, суд вважає, що такий дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення, а саме з 01 липня 2019 року по 01 вересня 2019 року, таким чином задовільнивши частково позовні вимоги [PERSON], а в решті слід відмовити. На підставі наведеного та ст.ст. 3, 18 Конвенції про права дитини, ст.ст. 1, 2 Закону України Про охорону дитинства, ст. 4 Закону України Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України, ст.313 ЦК України, ст.ст. 3, 141,150,151,153,155,157,161 СК України, та

Outcome: approved