Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-13 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення аліментів на повнолітню дитину, яка продовжує навчатися. Позивач обґрунтовує позов тим, що з 25 серпня 1990 року по 22 березня 2011 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] Під час шлюбу з відповідачем у них народився син [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу син проживав разом із нею. Він і на даний час зареєстрований із нею та знаходиться на її утриманні. З липня 2016 року син навчається на денній бюджетній формі навчання та є курсантом 2-го курсу Військового інституту телекомунікацій та інформатизації в м. Київ. Термін навчання в інституті 5 (пять ) років, строком до 2021 року. Відповідач на даний час отримує дохід і на її думку може надавати матеріальну допомогу. Проте, в теперішній час відповідач матеріальної допомоги на сина не надає, через що вона змушена звернутися до суду за захистом його прав. А тому, просить суд стягнути з відповідача на її користь, аліменти на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання, у розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи від дня предявлення позову до суду і до закінчення сином навчання. Сторони в судове засідання не зявилися. Відповідно до вимог ст. 274 ЦПК України справу розглянуто у порядку спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику осіб, які беруть участь у справі. 03 березня 2018 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву від відповідача в якому він зазначив, що їх син [PERSON], [INFO] є курсантом Військового інституту телекомунікацій та інформатизації та навчається на денній формі навчання і перебуває на повному державному утриманні, що стверджується довідкою № 1/53/17/1351 від 28 грудня 2017 року. Також зазначив, що позивач не надала суду доказів того, що вона несе всі витрати на утримання сина, а саме щодо сплати навчання, харчування, проживання. Їх син перебуває на повному державному утриманні, а тому за навчання плата не передбачена. Оскільки син є курсантом військового інституту денної форми навчання, тому він проживає у казармі на території інституту на безоплатній основі, на таких умовах здійснюється і харчування. Крім того син отримує щомісячно кошти в сумі 200 гривень. З початку навчання сина у військовому інституті відповідачем на картковий рахунок сина у добровільному порядку перераховувалися кошти на загальну суму 9932 гривні, що підтверджується дублікатами банківських чеків від 21.09.2016, 24.11.2016, 06.04.2017, 01.05.2017, 09.05.2017, 10.06.2017, 25.06.2017, 06.07.2017, 06.08.2017, 06.08.2017, 24.08.2017, 07.09.2017, 09.09.2017, 09.09.2017, 23.09.2017, 02.10.2017, 02.10.2017, 04.10.2017, 15.10.2017, 15.10.2017, 20.10.2017, 02.11.2017, 09.11.2017, 09.11.2017, 25.11.2017, 27.11.2017, 02.12.2017, 08.12.2017, 13.12.2017, 15.12.2017, 29.12.2017, 02.01.2018, 03.01.2018, 05.01.2018, 08.01.2018, 09.01.2018, 10.01.2018, 19.01.2018, 22.01.2018, 25.01.2018, 31.01.2018, 03.02.2018, 06.02.2018, 08.02.2018, 10.02.2018, 23.02.2018, 16.02.2018, які додані до відзиву. У відзиві відповідач зазначив, що син на даний час є повнолітнім і може самостійно вирішувати чи потрібна йому матеріальна допомога, та спроможній сам розпоряджатися коштами. Відповідно до цивільно-процесуального законодавства їх син має повну цивільну дієздатність, що надає йому право своїми діями набувати для себе цивільні права і самостійно їх здійснювати. Будь-яких обмежень цивільної дієздатності у сина не має. Крім того зазначив, що він не працевлаштований, про що надав копію трудової книжки, проживає за рахунок коштів, які отримує від виконання різного роду робіт, від яких має нерегулярний мінливий дохід. Також має на утриманні непрацездатних батьків, які мають похилий вік. Просив у позові [PERSON] про стягнення аліментів на повнолітнього сина, який продовжує навчання відмовити в повному обсязі. Вивчивши матеріали справи, надані сторонами докази, дослідивши їх всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, вважає позовну заяву [PERSON] такою, що не підлягає до задоволення, виходячи із наступного. Статтею 76 ЦПК України визначено, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ч. 1 ст. 95 ЦПК України). Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За правилами ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Як встановлено в судовому засіданні, під час шлюбу позивача [PERSON] з відповідачем [PERSON] у них народився син [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серія І-СР № 055652 виданого 24 червня 1999 року відділом реєстрації актів громадянського стану виконавчого комітету Смілянської міської ради Черкаської області (а.с.6). Відповідно до довідки № 1/53/17/1351 від 28 грудня 2017 року, [PERSON] дійсно є курсантом Військового інституту телекомунікацій та інформатизації з 28 липня 2016 року (наказ НІ № 151 від 28.07.2016 року) та знаходиться на повному державному утриманні. Термін навчання в інституті пять років. Закінчує інститут у 2021 році (а.с.5). Згідно ст. 199 СК України, якщо повнолітня дитина продовжує навчання і у зв'язку з цим потребує матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати її до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дитина, а також самі діти, які продовжують навчання. На відміну від правовідносин щодо участі батьків у додаткових витратах, правовідносини обов'язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України, яка зокрема, передбачає обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті199,200,201цьогоКодексу). У визначенні розміру аліментів слід враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Норми цієї глави не встановлюють самостійного, окремого від аліментних зобов'язань, обов'язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами. Таким чином, у випадках, коли дитина потребує матеріальної допомоги у зв'язку з навчанням до досягнення нею двадцяти трьох років, правила статті 185 СК України не застосовуються, зазначені правовідносини регулюються статтею 199 цього Кодексу. Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 24.02.2016 року по справі 6-1296цс15. Як роз`яснено в п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Відповідно до п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ст.200 СК України, суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. Згідно ч.1 ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Як вбачається з матеріалів справи [PERSON], навчається на безоплатній основі у Військовому інституті телекомунікацій та інформатизації в м. Київ, не несе витрат повязаних із проживанням та харчуванням, відтак перебуває на повному державному утриманні. Судом було встановлено, що згідно наданих дублікатів банківських чеків відповідач в добровільному порядку перераховував кошти синові на загальну суму 9932 гривень. Отже, доводи позивача про ненадання матеріальної допомоги сину відповідачем спростовуються вищевказаним. Суд, не приймає до уваги, як належний та допустимий доказ, товарні чеки надані позивачем на загальну суму 378 гривень 44 копійки на придбання продуктів харчування, а також товарний чек на придбання куртки вартістю 2000 гривень, оскільки нею не надано доказів витрат зазначених у квитанціях саме на сина [PERSON] За таких обставин, позивачем не надано будь-яких належних та допустимих доказів на предмет потреби сина в отриманні матеріальної допомоги звязку з навчанням, зокрема наявністю витрат на проїзд до навчального закладу, придбання навчальної літератури та інше. Також суд, відмовляючи позивачу у заявлених позовних вимогах враховує і надання матеріальної допомоги батьком його сину у добровільному порядку. Згідно ч.7 ст. 141 ЦПК України , якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Оскільки на підставі вищевикладеного позивачу відмовлено у задоволенні позову та позивач звільнена від сплати судового збору при подачі позову, суд вважає необхідним компенсувати судовий збір за рахунок держави. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed