Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-29 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача до [PERSON] про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька до досягнення дитиною повноліття, в якому просила надати дозвіл на тимчасовий виїзд/ в'їзд неповнолітнього [PERSON], [INFO] за межі України до Російської Федерації та на тимчасово окуповану територію Автономної Республіки Крим в супроводі матері - [PERSON] без згоди та супроводу батька [PERSON] на весь період часу до досягнення дитиною шістнадцяти років, тобто до [INFO] року; надати дозвіл на тимчасовий виїзд/ в'їзд неповнолітньої [PERSON], [INFO] за межі України до Російської Федерації та на тимчасово окуповану територію Автономної Республіки Крим в супроводі матері - [PERSON] без згоди та супроводу батька [PERSON], на весь період часу до досягнення дитиною шістнадцяти років, тобто до [INFO] року. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на те, що вона перебувала в шлюбі з відповідачем [PERSON] з грудня 2003 року по липень 2013 року. Шлюб було розірвано на підставі рішення Ленінського районного суду м. Севастополя від 04.12.2013 року. Від шлюбу вони мають двох неповнолітніх дітей - сина [PERSON], [INFO] та доньку [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу, сторони проживають окремо. З 2011 року відносин з колишнім чоловіком позивач не підтримує. Діти проживають разом з нею та повністю знаходяться лише на її утриманні. Відповідач не бере участь у вихованні дітей та не сплачує аліменти. Позивач зазначає, що вона та її діти є громадянами України, мають постійне місце проживання на тимчасово окупованій території України в м. Севастополі, АР Крим, що підтверджується копією паспортних даних, копією договору купівлі-продажу будинку в АР Крим за адресою: [ADDRESS], копією свідоцтв про народження, виданих в АР Крим. Діти навчаються у школі в м. Севастополі, АР Крим. Бабуся та інші родичі позивача проживають в Харківській області в Україні, з якими підтримується тісний зв'язок. Позивач вказує, що вона виїхала з тимчасово окупованої території АР Крим разом з дітьми до Харківської області, до своєї матері, яка є бабусею [PERSON] та [PERSON] Однак, наразі, для повернення на тимчасово окуповану територію АР Крим виникла необхідність в отриманні дозволу на виїзд дітей за межі України, а саме транзитний проїзд до тимчасово окупованої території АР Крим через територію Російської Федерації. При цьому, позивач вважає, що виїзди дітей за кордон жодним чином не порушують право батька на участь у вихованні дітей. На даний час, як зазначає позивач, місце перебування відповідача їй не відоме, зв'язок з ним втрачено. Останнім відомим місцем проживання Батька дітей, [PERSON], є [ADDRESS]. На зазначену адресу, нею було направлено вимогу про надання дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітньої [PERSON], [INFO] до АР Крим та Російської Федерації. Однак, жодної відповіді нею не було отримано. В зв'язку з чим позивач вимушена звернутися до суду, оскільки виїзд / в'їзд дітей за межі України до Російської Федерації та на тимчасово окуповану територію Автономної Республіки Крим в супроводі матері без згоди та супроводу батька може бути дозволено на підставі рішення суду. Ухвалою суду від 28 серпня 2017 року до участі у справі в якості третьої особи було залучено Державну міграційну службу України (а.с.а.с. 52-53). Ухвалою суду від 10 жовтня 2017 року до участі у справі в якості третьої особи було залучено Орган опіки та піклування Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації (а.с.а.с. 71-73). Представник позивача підтримала позовні вимоги в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечувала, просила розглядати справу за її відсутності та відсутності позивача, про що надала відповідну заяву, яка міститься в матеріалах справи (а.с. 90). Відповідач у судове засідання не з'явився, хоча належним чином повідомлявся про день, час і місце розгляду справи. До суду надійшла заява від відповідача про визнання позову та розгляд справи без його участі (а.с.а.с. 59, 80). Представники третіх осіб Державної міграційної служби України та Органу опіки та піклування Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з'явилися, хоча належним чином були повідомлені про день, час і місце розгляду справи. Через канцелярію суду від представника Державної міграційної служби України надійшли письмові пояснення з проханням проводити розгляд справи без участі представника ДМС (а.с.а.с. 94-95). Суд, врахувавши думку представника позивача, заяву відповідача про визнання позову, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з грудня 2003 року по липень 2013 року. Рішенням Ленінського районного суду м. Севастополя від 04 липня 2013 року шлюб між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований 18 грудня 2003 року відділом РАЦС Ленінського РУЮ у м. Севастополі за актовим записом № 1306, було розірвано (а.с.а.с. 15-16). Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей: сина [PERSON], [INFO], що підтверджується даними свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Євпаторійського міського управління юстиції Автономної Республіки Крим 23 квітня 2011 року (а.с. 17), та доньку - [PERSON], [INFO], що підтверджується даними свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Ленінського районного управління юстиції у місті Севастополі 02 серпня 2007 року (а.с. 18). Як вказала у своїй позовній заяві позивач, після розірвання шлюбу, сторони проживають окремо. З 2011 року відносин з колишнім чоловіком позивач не підтримує. Діти проживають разом з нею та повністю знаходяться лише на її утриманні. Відповідач не бере участь у вихованні дітей та не сплачує аліменти. З матеріалів справи встановлено, що позивач та її діти є громадянами України, мають постійне місце проживання на тимчасово окупованій території України в м. Севастополі, АР Крим, що підтверджується копією паспортних даних (а.с.а.с. 9-12, 19, 20), копією договору купівлі-продажу будинку в АР Крим за адресою: [ADDRESS] (а.с. 22), копією свідоцтв про народження, виданих в АР Крим (а.с.а.с. 17, 18). Діти навчаються у школі в м. Севастополі, АР Крим, що підтверджується копіями довідок та характеристик з навчальних закладів м. Севастополь (а.с.а.с. 37-40). Разом з тим, бабуся та інші родичі позивача проживають в Харківській області в Україні, з якими підтримується тісний зв'язок. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Згідно ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність v вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Відповідно до частини 2 статті 154 СК України, батьки дитини мають право звертатися до суду за захистом прав та інтересів неповнолітньої дитини. Пунктом третім частини третьої статті 313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків /усиновлювачів/, піклувальників та в їхньому супроводі, або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок в'їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 04.06.2015 № 367, де зазначено, що в'їзд на тимчасово окуповану територію України та виїзд з неї громадян України, що не досягли 16-річного віку, здійснюється з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57. Відповідно до положень частини другої статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України», оформлення проїзного документу дитини проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або закон них представників. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволений на підставі рішення суду. Правилами оформлення та видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон визначено, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадян України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у якій, відповідно до правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон. Відповідно до Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою КМ України від 27.01.1995 № 57, перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16 років здійснюється лише за згодою батьків /усиновлювачів/ та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду за кордон досягли повноліття. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріальною згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», тимчасово окупована територія України, до якої належить: сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій; внутрішні морські води і територіальне море України навколо Кримського півострова, територія виключної (морської) економічної зони України вздовж узбережжя Кримського півострова та прилеглого до узбережжя континентального шельфу України, на які поширюється юрисдикція органів державної влади України відповідно до норм міжнародного права, Конституції та законів України; повітряний простір над вказаними територіями, - є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Згідно з частиною першою статті 10 цього Закону, громадяни України мають право на вільний та безперешкодний в'їзд на тимчасово окуповану територію і виїзд з неї через контрольні пункти в'їзду - виїзду за умови пред'явлення документа, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України. Однак, частина перша статті 4 зазначеного Закону передбачає, що на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина. Відповідно до частини першої статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною Постановою ВР № 789-XII від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Частиною третьою статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Стаття 11 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року покладає на держави зобов'язання вживати заходів для боротьби з незаконним переміщенням і поверненням дітей із за кордону. Відповідно до цілей Гаазької конвенції її суть полягає в тому, що один із батьків (або будь-яка інша особа, якій належать права піклування про дитину) не має права одноосібно приймати рішення про зміну місця проживання дитини або переміщення дитини на необмежений час у інше місце, зокрема вивозити її в іншу державу або не повертати дитину до держави її постійного проживання. Тимчасовий чи постійний виїзд дитини за кордон має відбуватись лише за погодженням з іншим із батьків, якщо він не позбавлений батьківських прав. Тобто зміна країни проживання дитини вимагає узгодження із іншим із батьків, адже такий переїзд , як правило спричиняє зміну режиму спілкування дитини з другим з батьків, порядку участі у вихованні дитини, а також зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Враховуючи наявні у матеріалах справи письмові докази, визнання відповідачем позову, суд приходить до висновку, що позивачем доведено та є необхідністю на тимчасові виїзди/ в'їзди неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], за межі України до Російської Федерації та на тимчасово окуповану територію Автономної Республіки Крим в супроводі матері без згоди та супроводу батька, для відвідування та спілкування з родичами, які проживають на території України, та з метою відпочинку, оздоровлення, всебічного розвитку дітей, тому вважає позовні вимоги обґрунтованими, такими, що відображають права та інтереси дітей, при цьому, право батька на піклування, спілкування чи виховання дітей жодним чином не порушується і не обмежується. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved