Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-18 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом, мотивуючи тим, що, вона не маючи наміру відчужувати частину свого майна, була вимушена 13.11.2015 року продати частку своєї квартири відповідачу [PERSON] в обмін на його дозвіл виїзду з малолітньою дитиною за кордон. Відповідач надав дозвіл на тимчасове проживання сину сторін на території Російської Федерації і позивач уклала договір купівлі-продажу частини належної їй квартири [ADDRESS]. Відповідач не вселився в дану квартиру, здав її в оренду, тобто житла не потребує. Позивач, вказуючи на відсутність в неї вільного волевиявлення при укладенні спірного правочину та посилаючись на ч.3 ст. 203, ч.1 ст. 202 ЦК України, просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу 1\\2 частини квартири [ADDRESS] ([PERSON]) в м. Біла Церква, укладений між позивачем та [PERSON] та скасувати запис про державну реєстрацію права власності відповідача на 1\\2 частину цієї квартири . В судовому засіданні представники позивача підтримали позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач та його представник позов не визнали. Третя особа по справі в судове засідання не зявилася, про день та час розгляду справи була повідомлена належно. Заслухавши пояснення відповідача та представників сторін, оглянувши матеріали даної справи, суд приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає з слідуючих підстав. Так, по справі встановлено, що позивач та відповідач з 20.03.2002 року по 20.11.2008 року перебували в шлюбі, що підтверджую копіями свідоцтв про шлюб та розірвання шлюбу (а.с.15,16). Сторони мають сина [PERSON] [INFO] (а.с.17). Встановленим є те, що позивач придбала у гр. [PERSON] О.М. квартиру [ADDRESS], /нині вул.[PERSON]/ м. Біла Церква, що підтверджено копією договору купівлі-продажу квартири від 22.05.2012 року (а.с.7). Встановлено, що 13.11.2015 року позивач з відповідачем уклали договір купівлі-продажу 1\\2 частини належної їй квартири № 12 в будинку № 65 по вул. Чуйкова, /нині вул.. [PERSON]/ м. Біла Церква, який було посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області [PERSON], що підтверджено копією зазначеного договору (а.с.8-9). Представник позивача в судовому засіданні пояснила, що при укладенні спірного договору купівлі-продажу частини квартири, [PERSON] кошти не отримала і не мала наміру відчужувати частину своєї квартири, але вимушена була це зробити, оскільки по сімейним обставинам бажала виїхати за межі України та потребувала дозволу відповідача, як батька, на виїзд свого малолітнього сина за кордон. Відповідач, заперечуючи позов, суду пояснив, що спірна квартира, фактично, придбана за кошти його матері, але була оформлена квартира на позивача. [PERSON] бажала з сином поїхати тимчасово до Росії та сама запропонувала оформити частину квартири на відповідача, розуміючи, що дане майно, фактично, належить [PERSON] Відповідач сплатив позивачу кошти за частину квартири, а дозвіл на виїзд свого сина за кордон ніяким чином не повязаний з набуттям відповідачем у власність майна. Відповідач наразі працевлаштований у м. Фастові де і тимчасово проживає, а тому спірну квартиру вимушений здавати в оренду, оскільки самостійно утримує житло. Позивач просить суд визнати договір дарування квартири недійсним, оскільки не мала волевиявлення на продаж частини своєї квартири та вимушена була укласти спірний правочин, щоб отримати дозвіл відповідача на виїзд їхнього сина за кордон. За ч.ч.3,5 ст.203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч.3 ст.215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). В підтвердження своїх вимог стосовно того, що позивач не мала волевиявлення на продаж частини квартири та що не отримала коштів від продажу частини квартири, позивач посилається на оформлений та нотаріально посвідчений 13.11.2015 року дозвіл [PERSON] на виїзд дитини за кордон. Судом встановлено, що позивач не зверталася до Служби в справах дітей чи до суду з питанням врегулювання спору щодо виїзду малолітнього сина за кордон без дозволу та супроводу батька. При вирішенні даного спору суд виходить з наступного. За ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ /майно/, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст.319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає з закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч.ч.1,2,3,4 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу в підтвердження відсутності в неї волевиявлення при укладенні спірного правочину, не надано доказів в підтвердження того, що мала місце тяжка для [PERSON] обставина і спірний правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах, відсутні докази, що відчуження частки квартири було безоплатним. Відповідно до ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач в силу ст. 12,81 ЦПК України зобов'язана довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. Позивач не довела наявність тяжких обставин чи відсутність в неї вільного волевиявлення при укладенні спірного договору купівлі-продажу частини вказаної квартири. А тому з врахуванням всього наведеного суд вважає за можливе відмовити в задоволенні позову за його необгрунтованістю.

Outcome: dismissed