Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-02 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати за нею, як спадкоємцем першої черги за законом, після смерті дочки [PERSON], право власності на ? частину квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], визнати за нею право власності на ? частину автомобіля «Део Ланос», 2003 року випуску, сірого кольору , реєстраційний номер [NUMBER], визнати за нею право власності на ? частину автомобіля марки «Опель Вектра», 2007 року випуску та виділити їй в натурі ? частину квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що її донька [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] та [INFO] померла. Після смерті доньки позивач звернулася до відповідача з пропозицією здійснити поділ спадкового майна, однак останнім було відмовлено. Позивач вважає, що має право на спадкування частин майна, яке належали спадкодавцеві на праві особистої приватної власності. Крім того, позивач просила стягнути з відповідача на її користь судові витрати. В судових засіданнях позивач та її представники неодноразово змінювали та уточняли свої позовні вимоги та просили суд визнати право власності за [PERSON] на трикімнатну квартиру [ADDRESS], виділивши її в натурі, визнати право власності на автомобіль «Део Ланос», реєстраційний номер [NUMBER], визнати за нею право власності на автомобіль марки «Опель» та зобов'язати [PERSON] сплатити ? частину його вартості, визнати право власності на вантажний автомобіль «Мерседес Бенц», реєстраційний номер [NUMBER] та зобов'язати [PERSON] сплатити ? частину його вартості, визнати за нею право власності та право спадкування ? частки грошових коштів, які залишилися після смерті її доньки в розмірі 10 685,01 грн., зобов'язати 10-ту КДНК видати свідоцтва про право на спадщину на квартиру [ADDRESS], на ? частину грошових коштів, які залишилися після смерті доньки і перебували на момент її смерті на рахунку в АКБ «Брокбізнесбанк», на легковий автомобіль марки «Део Ланос», реєстраційний номер [NUMBER], на легковий автомобіль марки «Опель Вектра С 2.2.», та визнати за [PERSON] право власності на ? частку всіх автомобілів. Свої вимоги мотивували тим, що [PERSON] не перебував у фактичних шлюбних відносинах з її донькою, [PERSON], яка померла [INFO], до реєстрації шлюбу, тобто до 15.10.2005 року, а саме вона проживала разом з донькою однією сім'єю і давала останній грошові кошти на придбання автомобіля «Део Ланос». Також позивач зазначила, що спірну квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] її донька придбала за кошти, виручені від продажу нерухомого майна в селах Гореничі та Стоянка, Києво-Святошинського району. Два автомобілі її донька та [PERSON] придбали у шлюбі, і тому вона просить виділити їй у власність 12 частину кожного автомобіля. Крім того позивач вважає, що вона має право на обов'язкову частку як непрацездатна особа і просить їй також виділи 14 частину коштів, які [PERSON] зняв з рахунку АКБ «Брокбізнесбанк», тобто 10 685, 01 грн. і акції «Авто». В судовому засіданні відповідач та його представник подали зустрічну позовну заяву та просили визнати за [PERSON] право власності на 90,39/100 частини квартири [ADDRESS], припинити право власності [PERSON] на 9,61/100 частини квартири [ADDRESS], визнати за ним право власності на ? частини автомобіля «Опель Вектра», 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], припинити право власності [PERSON] на ? частини автомобіля «Опель Вектра», 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], ринковою вартістю 25 638,57 грн. та визнати за [PERSON] право власності на ? частину цього автомобіля, припинити право власності [PERSON] на ? частину автомобіля «Мерседес Бенц 609D», 1995 р. випуску, державний номер [NUMBER] та визнати за [PERSON] право власності на ? частину даного автомобіля, визнати за [PERSON] право власності на автомобіль «Део Ланос», 2003 р. випуску, реєстраційний номер [NUMBER] із виплатою [PERSON] на користь [PERSON] грошової компенсації у сумі вартості ? частини автомобіля (шляхом зарахування в рахунок платежів [PERSON] на користь [PERSON]) в розмірі 26 000 грн., стягнути з депозитного рахунку Дніпровського районного суду м. Києва на користь [PERSON] суму компенсації за 9,61/100 частини квартири [ADDRESS], за ? частини автомобіля «Опель Вектра» 2007 р. випуску, реєстраційний номер [NUMBER], за ? частини автомобіля Mersedes Benz 609D, 1995 р. випуску, [NUMBER] в розмірі 104 568 грн., внесену на депозитний рахунок Дніпровського районного суду м. Києва згідно квитанції № 272310038 від 23.02.2012 р. [PERSON] та стягнути з [PERSON] судові витрати. Свої вимоги мотивували тим, що [PERSON] проживав однієї сім'єю з [PERSON] з 2001 року, шлюб зареєстрували 15 жовтня 2005 року. З метою покращення житлових умов вони вирішили придбати квартиру з залученням кредитних коштів банку, а сааме в грудні 2004 року. Питаннями щодо оформлення кредиту та іпотеки в АКБ «Укрсоцбанк» займався [PERSON], одночано він виступив поручителем, тому з існуючих на той момент певних причин, він як підприємець не міг оформити іпотеку на себе. Враховуючи, що у них з [PERSON] не було коштів на перший внесок, він взяв у борг кошти у сумі 21 000 доларів США у [PERSON]. Зазначені кошти є його особистою власністю і він повернув їх вже після смерті його дружини після рішення суду і задоволення позову [PERSON] до нього про стягнення боргу. В подальшому вони разом з дружиною здійснювали, протягом трьох років, погашення кредиту та сплату процентів, але у зв'язку з тяжкою хворобою дружини, він прийняв рішення повністю погасити заборгованість по кредиту одним платежем, для чого знову ж таки взяв в борг у [PERSON] в сумі 22 000 доларів США і закрив кредит. Також [PERSON] пояснив, що за час шлюбу вони з дружиною придбали автомобілі марки «Мерседес» і «Опель Вектра», автомобіль «Део Ланос» був придбаний [PERSON] в 2003 році. На підставі наведеного просив задовольнити зустрічний позов, а в задоволенні первісного позову відмовити в повному обсязі. Позивач та її представник за первісним позовом заперечували проти зустрічного позову та просили відмовити в його задоволенні в повному обсязі, посилаючись на його безпідставність та недоведеність вимог. В судове засідання представник Головного управління юстиції в м. Києві та представник 10-ї Київської державної нотаріальної контори не з'явилися, направили на адресу суду заяву, в якій просили розглядати справу у їх відстуність та прийняти рішення згідно чинного законодавства. Представник КМБТІ в судове засідання не з'явився, надав до суду заперечення на первісний позов та просив відмовити в його задоволенні з підстав, викладених в запереченнях. Представник Державної реєстраційної служби України в судове засідання надав пояснення та просив суд розглянути справу у відповідності до норм матеріального та процессуального права без участі представника. Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши в судовому засіданні свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи та зібрані по справі докази, приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] проживав однієї сім'єю з [PERSON] з 2001 року, шлюб зареєстрували 15 жовтня 2005 року. З метою покращення житлових умов, вони вирішили придбати квартиру з залученням кредитних коштів банку, що мало місце в грудні 2004 року. Питаннями щодо оформлення кредиту та іпотеки в АКБ «Укрсоцбанк» займався [PERSON], одночасно він і виступив поручителем. Оскільки у [PERSON] з [PERSON] не було коштів на перший внесок, [PERSON] взяв у борг у [PERSON] грошові кошти в сумі 21 000 доларів США. Зазначені кошти є його особистою власністю і він повернув їх вже після смерті дружини за рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 12.04.2012 року, яким позовні вимоги [PERSON] було задоволено частково та стягнуто з [PERSON] грошові кошти за договором позики в розмірі 343 140 грн. та судовий збір в сумі 2823 грн., а всього на загальну суму 345 963 грн. (а.с. 116 Т.2), як такі, що були витрачені сім'єю на придбання квартири, що є приюдиційним при розгляді даної справи. В подальшому [PERSON] та [PERSON] здійснювали протягом трьох років погашення кредиту та сплату процентів, але у зв'язку з тяжкою хворобою [PERSON], яка померла [INFO], [PERSON] прийняв рішення повністю погасити заборгованість по кредиту одним платежом, для чого він знову ж таки взяв в борг у [PERSON] грошові кошти в сумі 22 000 доларів США і закрив кредит. Крім того судом встановлено, що за час шлюбу [PERSON] та [PERSON] придбали автомобілі марки «Мерседес» і «Опель Вектра», автомобіль «Део Ланос» був придбаний [PERSON] в 2003 році, тобто до реєстрації шлюбу, але під час сумісного проживання. Після смерті [PERSON] залишилася спадщина, до складу якої входить квартира [ADDRESS] та три автомобілі, марки «Део Ланос», «Мерседес» і «Опель Вектра». Всі правовстановлюючі документи оформлені на ім'я померлої. Позивач за первісним позовом посилається на те, що майно її доньки та [PERSON], було придбане за рахунок коштів, які саме вона давала на придбання автомобіля «Део Ланос», а квартиру донька придбала за кошти, виручені від продажу нерухомого майна в селах Гореничі та Стоянка, Києво-Святошинського району, проте жодного підтвердження документу про вкладення цих коштів в квартиру не надано та не спростована необхідність отримання кредиту з метою її придбання. Як вбачається з копії кредитної справи, яка надійшла на запит суду щодо укладення [PERSON] іпотечного договору № 02-11/536 від 24.12.2004 р між нею та АКБ «Укрсоцбанк» були також спростовані твердження позивача [PERSON], що станом на день його укладання [PERSON] та [PERSON] не перебували у фактичних шлюбних відносинах, оскільки як вбачається з висновку на отримання кредиту, [PERSON] письмово поставила до відома банк що перебуває у цивільному шлюбі з [PERSON], (а.с. 199 Т.2), який виступив поручителем перед АКБ «Укрсоцбанк» згідно із договором поруки № 02-11/164П та зобов'язався відповідати за невиконання [PERSON] усіх зобов'язань за вказаним іпотечним договором ( п. 3.1.) та мав відповідні права вимоги на предмет іпотеки згідно п. 3.3. При укладанні договору поруки банк згідно загально прийнятих банківських процедур при формуванні кредитної справи [PERSON] та при прийнятті відповідного рішення про видачу кредиту отримав усю необхідну інформацію як щодо майнового стану [PERSON], так і існуючих на той час особистих відносин між ним та [PERSON] Той факт, що [PERSON] виступив поручителем [PERSON] за іпотечним договором та відповідав усім своїм майном (п.п. 3.1.2., 3.4.1.) є беззаперечним письмовим доказом того, що [PERSON] та [PERSON] станом на день укладання іпотечного договору мешкали разом, а квартиру з залученням кредитних коштів банку вони придбали для спільного проживання в ній, оскільки [PERSON] та [PERSON] пов'язували відносини без реєстрації шлюбу, і саме тому [PERSON] виступив поручителем по вищевказаному договору. Крім того, надані банком матеріали банківської справи спростовують твердження [PERSON], що вона зі своєю донькою мешкали на той час однією сім'єю, і що саме вона надавала доньці кошти на придбання спірної квартири, а [PERSON] не має прав на неї. Та обставина, що у договорі поруки місцем реєстрації та мешкання [PERSON] зазначено [ADDRESS], а місцем реєстрації [PERSON] - [ADDRESS] не може слугувати належним доказом того, що [PERSON] та [PERSON] не проживали разом однією сім'єю, оскільки в Україні типовою є ситуація, коли місце фактичного проживання не співпадає з місцем реєстрації. Позивачем за первісним позовом [PERSON] не було доведено те, що саме вона надавала кошти своїй доньці на придбання квартири та погашення зобов'язань, як і те, що [PERSON] не надавав кошти на придбання квартири та погашення зобов'язань за іпотечним договором, оскільки наявні у справі документи свідчать про те, що [PERSON] мав постійний високий дохід, який дозволяв йому здійснювати погашення боргових зобов'язань перед банком (а.с. 214 Т.1) Також [PERSON] в судовому засіданні було доведено, що для внесення першого внеску за квартиру і для остаточного погашення кредиту він брав в борг у [PERSON], грошові кошти, всього на загальну суму 43 000 доларів США. Боргові зобов'язання [PERSON] перед [PERSON] знайшли своє підтвердження під час судового розгляду справи, відповідно до рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12.04.2012 року у цивільній справі за позовом [PERSON] про стягнення коштів наданих у позику. Рішення ніким не оскаржувалося та набрало законної сили і його висновки є приюдиційними. Твердження [PERSON], що кошти в рахунок виконання зобов'язань за договором кредиту № 486 від 24.12.2004 р. були виплачені лише її донькою [PERSON] після отримання їх від продажу житлових будинків, також не знайшли свого документального підтвердження, оскільки у справі наявний договір купівлі-продажу від 25.10.2005 року, відповідно якого житловий будинок, розташований у [ADDRESS] було продано за 43 000 грн., що спростовує пояснення [PERSON] що ціна продажу становила 65 000 доларів США.( а.с. 19 Т.2) Позивач [PERSON] не надала суду доказів того, що нею було здійснено продаж за 290 000,00 доларів США нерухомого майна в с. Стоянка, Києво-Святошинського району Київської області, по вул. Меліораторів, оскільки до матеріалів справи остання надала лише копію попереднього договору про продаж нерухомого майна, що підтверджує лише наміри сторін на укладання в майбутньому основного договору. ( а.с. 177-178 Т.1) Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільного права та інтересу може бути визнання права. Відповідно до ст. 1258 Ц України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття. Відповідно до ст.ст. 1261, 1266 ЦК України у першу чергу спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який пережив, та батьки. Внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини. Крім того, [PERSON], посилається на те, що вона як непрацездатна мати померлої дочки має обов'язкову частку у спадщині і спадкує незалежно від заповіту. Дане положення яке міститься в ст. 1241 Цивільного кодексу України застосовується тільки у випадку наявності заповіту, в даному випадку померла заповіту не залишила. У випадку спадкування за законом, належна [PERSON] частка у спадщині, розмір якої встановлений ст. 1267 Цивільного кодексу України не збільшується. Також [PERSON] стверджуючи в позовній заяві про існування грошових коштів на вкладах та про акції «Акціонерної компанії «Авто» не надала суду як належних доказів їх існування станом на день відкриття спадщини, так і доказів того, що вказані кошти або акції знаходяться у [PERSON] Відповідно до ст.ст. 1268, 1270 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Спадкоємцями померлої [PERSON] першої черги по закону згідно із ст. 1261 ЦК України є чоловік померлої - [PERSON] та мати померлої - [PERSON], які у відповідності до ст. 1269 Цивільного кодексу України та в строки передбачені ст. 1270 ЦК України звернулися із заявами про прийняття спадщини, що залишилася після [PERSON], до 10-ї Київської державної нотаріальної контори. Як було з'ясовано судом [PERSON] та [PERSON] з 2001 року підтримували близькі стосунки, проживаючи разом, а 15.10.2005 року між ними був офіційно зареєстрований шлюб, після розірвання останньою попереднього шлюбу. За час шлюбу подружжям [PERSON] була придбана у власність квартира [ADDRESS], що належала [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності, виданого Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради 04.09.2007 р. та рухоме майно - автомобілі. Згідно із ст. 60 Сімейного кодексу України, ст. 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Аналогічне положення закріплено в ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України. Як передбачено ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України розміри часток подружжя у майні, що є спільною сумісною власністю є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно із ч. 2 ст. 372 Цивільного кодексу України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. В той же час, як передбачено ч. 7 ст. 57 Сімейного кодексу України, якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному із подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою власністю. Тобто, виходячи з зазначених норм суд дійшов висновку, що режим спільної сумісної власності щодо майна, набутого подружжям за час шлюбу, встановлюється в разі, коли майно набуте, тобто придбане або створене за рахунок спільних коштів подружжя чи їх спільної праці або передане їм у спільну сумісну власність безоплатно з підстав, передбачених законом. Зазначена квартира була придбана [PERSON] та [PERSON] на підставі іпотечного договору № 02-11/536 від 24.12.2004 р., що був укладений між [PERSON] та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк». У відповідності до ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Право власності на зазначену квартиру [PERSON] та [PERSON] набули 07.09.2007 р. на підставі свідоцтва про право власності від 04.09.2007 р., виданого Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення № 1536-С/КІ від 27.08.2007 р., та зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна 07.09.2004 р. в реєстровій книзі № 446-207 за реєстровим № 44731.( том № 1, а.с.23). Оскільки необхідною умовою отримання іпотеки було внесення частини вартості предмету іпотеки у сумі 21 084 долари США, [PERSON] 18.12.2004 року отримав зазначені кошти особисто у позику від [PERSON] та витратив їх шляхом часткової сплати вартості предмету іпотеки (квартири). У грудні 2005 року у [PERSON] було виявлено тяжке захворювання, внаслідок чого її у березні 2006 року було прооперовано, та в подальшому вона була змушена проходити неодноразове стаціонарне лікування в Київській міській онкологічній лікарні та постійно отримувати медикаментозне лікування, що потребувало значних грошових коштів, в зв'язку із чим [PERSON], який на той час займався підприємницькою діяльністю, однак його особистих коштів не вистачало для виконання зобов'язань по зазначеному договору іпотеки, знову звернувшись до [PERSON], 30.09.2007 року отримав позику у сумі 22 000 доларів США, які і були використані останнім на погашення іпотеки у АКБ «Укрсоцбанк» 13.10.2007 року. Таким чином, зазначена квартира була придбана як за рахунок спільних коштів [PERSON] та [PERSON], так і за рахунок особистих коштів самого [PERSON] Оскільки загальна вартість квартири, згідно із п. 1.2. вказаного договору іпотеки, складає 69 984 долари США, у відповідності до ст. 57 Сімейного кодексу України, частка позивача [PERSON] у цій квартирі складає 61,56/100 (43084/69984=0,6156 - де 43084 доларів США сума особистих коштів позивача, а загальна вартість квартири - 69984 доларів США). Відповідно за нормами сімейного законодавства спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] є 38,44/100 квартири (100-61,56=38,44, де 100 - загальна кількість часток у квартирі, 61,56 - частка [PERSON].). Згідно до наведених вище ст.ст. 60, 70 Сімейного кодексу України та ст.ст. 368, 372 Цивільного кодексу України ? частка, що належить [PERSON] у спільній сумісній власності (квартирі) становить 19,22/100 (38,44 : 2= 19,22), а відповідно, за нормами спадкового права поділу між сторонами підлягає 19,22/100 квартири. Згідно із ст. ст. 1267, 1278 Цивільного кодексу України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними, а відповідно сторони успадковують по 9,61/100 частини квартири (19,22 : 2=9,61). Крім нерухомого майна до складу спадщини, що залишилася після смерті [PERSON], входять наступні автомобілі: 1). «Део Ланос» 2003 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] (№ кузова [NUMBER]), що був придбаний у власність [PERSON] 15.10.2003 р., до реєстрації шлюбу з [PERSON] та підлягає поділу між сторонами у співвідношенні - ? частина [PERSON], ? частина - [PERSON]; 2). «Опель Вектра», 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] (№ кузова [NUMBER]), що був придбаний [PERSON] 26.12.2007 р. у шлюбі із [PERSON] та підлягає поділу між сторонами у співвідношенні - ? частини [PERSON], ? частина - [PERSON]; 3) «Мерседес Бенц 609D», 1995 р. випуску, реєстраційний номер [NUMBER] (№ кузова [NUMBER]), що був придбаний 29.10.2005 р. у шлюбі із [PERSON] та підлягає поділу між сторонами у співвідношенні - ? частини [PERSON] , ? частина - [PERSON] Згідно з ч. 1 ст. 356 Цивільного кодексу України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. В судовому засіданні свідок [PERSON], який працював заступником начальника Старокиївського відділення Київської міської філії АКБ «Укрсоцбанк» та укладав від імені банку договори пояснив, що отримання іпотеки для придбання квартири та оформлення усіх необхідних документів, здійснював [PERSON],. Також свідок зазначив, що оскільки [PERSON] займався підприємницькою діяльністю як фізична особа-підприємець, він не відповідав вимогам встановленим Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» щодо наявності основного місця роботи за безстроковим трудовим договором. Тому іпотеку було оформлено на його фактичну дружину - [PERSON], а [PERSON] виступив як її поручитель. Суд критично ставиться до показів свідків [PERSON] та [PERSON], які являються рідною сестрою та племінницею позивача, оскільки вони спростовуються наявними та дослідженими в судовому засіданні матеріалами справи. У відповідності до ч. 1 ст. 365 Цивільного кодексу України право особи на частку у спільному майні може бути припинено за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо частка є незначною і не може бути виділена в натурі; або річ є неподільною; або спільне володіння і користування майном є неможливим, і таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Згідно з ч. 2 ст. 356 Цивільного кодексу України, суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Як передбачено п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.2995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» оскільки за чинним законодавством суд вирішує спори учасників спільної власності щодо розпорядження чи користування майном, то не слід розглядати як неправомірне позбавлення права власності присудження грошової компенсації за частку у спільній власності, якщо її неможливо виділити або поділити майно в натурі чи спільно користуватися ним. Чинні норми цивільного законодавства України не містять нормативного визначення «незначної частки». Враховуючи, що у співвідношенні до загальної площі квартири частка [PERSON] - 9,57 кв. м із загальної площі 99,60 кв. м. складає менше десятої частини, така частка є незначною. Також незначною (1/4) є частка [PERSON] у автомобілях «Опель Вектра» та «Мерседес Бенц 609D». Пунктом 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.2995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» передбачено, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Спірна квартира знаходиться у багатоповерховому, типовому будинку, де за будівельними нормами перепланування здійснити неможливо, а відповідно і здійснити її поділ в натурі. Кімнати, яка б за розміром відповідала частці [PERSON] у спільній квартирі немає, тобто спірна квартира є неподільною річчю. Також неможливим є виділ в натурі частки [PERSON] в автомобілях «Опель Вектра» та «Мерседес Бенц 609D», оскільки автомобіль є неподільною річчю. Судом було встановлено, що сторони перебувають на даний час у неприязних стосунках, що не заперечується [PERSON], а відповідно спільне володіння та користування майном сторонами є неможливим. При цьому фактичний порядок користування автомобілями вже давно склався і є визначеним. Так, [PERSON] користується автомобілями «Опель Вектра» та «Мерседес Бенц 609D», а [PERSON] - автомобілем «Део Ланос». На підставі вищевикладеного суд приходить до висновку, що припинення права власності на частку у спільному майні не завдасть істотної шкоди [PERSON], оскільки остання у спірній квартирі не проживала та не проживає, в ній постійно мешкає [PERSON], вона зареєстрована і має у власності інше нерухоме майно. Крім того, разом із [PERSON] на даний час проживає його малолітній син [PERSON], [INFO], що підтверджується довідкою ЖРЕО № 404 від 10.02.2012 р. № 146, тому зрозуміло, що конфлікти між сторонами при їх можливому спільному проживанні безпосереднім образом будуть негативно впливати на емоційний та фізичний стан дитини, що є неприпустимим та таким, що порушує систему заходів щодо охорони дитинства в Україні, передбачені зокрема ст. 4 Закону України «Про охорону дитинства». З урахуванням наведеного за наявності всіх умов передбачених ст. 365 Цивільного кодексу України, суд вважає за можливе задовольнити вимоги [PERSON] щодо припинення права власності [PERSON] у спільному майні із виплатою [PERSON] вартості частки у спільному майні. Крім того [PERSON] на депозитний рахунок Дніпровського районного суду м. Києва внесені грошові кошти, сума яких дорівнює загальній вартості часток [PERSON] у спільній власності за вирахуванням вартості ? частки [PERSON] у автомобілі «Део Ланос». На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилалися сторони та їх представники як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про часткове задоволення первісного та зустрічного позовів, оскільки сторонами та їх представниками не в повному обсязі надано доказів на підтвердження заявлених ними вимог, викладених у позовних заявах. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial