Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-18 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору позики № 3004/2013/ST від 28.02.2013, мотивуючи тим, що в момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Позивач зазначає, що не могла усвідомлювати та керувати власними діями в момент укладення договору, адже перебувала під систематичним тиском, погрозами, залякуваннями зі сторони відповідача, що спричинили її психічний розлад. На підставі наведеного, позивач вважає, що під час укладення договору, не було дотримано таких вимог до правочину як вільне волевиявлення його учасника, яке повинне відповідати його внутрішній волі. Згідно відзиву на позовну заяву відповідач заперечує проти позову, посилаючись на фальсифікацію висновків судово-психіатричної експертизи та наявність доказів, які, на думку відповідача, свідчать про усвідомлення позивачем своїх дій в момент укладення договору. 25.03.2016 ухвалою судді Фаркош Ю.А. було відкрито провадження по справі. 26.09.2016 представником позивача було подано клопотання про призначення судово-психіатричної експертизи, на вирішення якої були запропоновані наступні питання: який діагноз характеризує стан [PERSON] у момент підписання Договору позики №3004/2013/ST від 29.02.2013? Що могло стати причиною такого психічного стану [PERSON] ? чи могла [PERSON] , знаходячись у такому психічному стані та підписуючи Договір позики №3004/2013/ ST від 29.02.2013 року, мати здоровий розум і ясну пам`ять, усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. 06.10.2016 ухвалою судді Фаркош Ю.А. було призначено судово-психіатричну експертизу, проведення якої доручено експертам Українського науково-дослідного інституту соціальної в судової психіатрії та наркології Міністерства охорони здоров`я України. На вирішення експертизи були поставлені наступні питання: який діагноз характеризує стан [PERSON] у момент підписання Договору позики №3004/2013/ST від 29.03.2013? Що могло стати причиною такого психічного стану [PERSON] ? чи могла [PERSON] , знаходячись у такому психічному стані та підписуючи Договір позики №3004/2013/ ST від 29.03.2013 року, мати здоровий розум і ясну пам`ять, усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Провадження у справі збуло зупинено до отримання висновку експерта. 15.09.2017 ухвалою судді Новака Р.В. було відновлено провадження по цивільній справі у зв`язку з надходженням на адресу суду висновку судово-психіатричної експерта № 11 від 07.03.2017. Ухвалою від 24.05.2018 закрито підготовче провадження у справі, у судове засідання на 14 год. 00 хв. 18.09.2018 для допиту експертів: [PERSON] - завідувача відділу комплексної судово-психіатричної експертизи Українського науково-дослідного інституту соціальної і судової психіатрії та наркології; Олійник Оксану Петрівну - провідного наукового співробітника відділу комплексної судово-психіатричної експертизи Українського науково-дослідного інституту соціальної і судової психіатрії та наркології для надання пояснень щодо складеного ними висновку судово-психіатричної експерта № 11 від 07.03.2017. 29.10.2020 представником відповідача було заявлено клопотання про призначення комплексної судової психолого-психіатричної експертизи з тих підстав, що, на думку представника відповідача, висновку судово-психіатричної експерта № 11 від 07.03.2017 не відповідає матеріалам справи. 29.10.2020 ухвалою суду вищевказане клопотання залишено без розгляду, оскільки його було заявлено після закриття підготовчого провадження без поважних на те причин. 10.12.2020 постановою Київського апеляційного суду апеляційну скаргу представника відповідача залишено без задоволення, а ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 29.10.2020 без змін. Представником відповідача повторно було подано клопотання про призначення комплексної судової психолого-психіатричної експертизи з раніше вказаних підстав. 19.05.2021 у судовому засіданні повторне клопотання про призначення комплексної судової психолого-психіатричної експертизи визнано, як зловживання представником відповідача своїми процесуальними правами та залишено без розгляду на підставі п. 1 ч.ч. 2, 3 ст. 44 ЦПК України. Дослідивши заяви по суті справи учасників справи та матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку. Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом про визнання договору позики № 3004/2013/ST від 28.02.2013 недійсним з підстав укладення цього договору під впливом психічного тиску та обману, в момент коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним. Згідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України передбачено загальні вимоги додержання яких є необхідним для чинності правочину (заповіту), а саме: волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України. Згідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Правила ст. 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності стану, в якому громадянин не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними на момент укладення угоди (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо), суд призначає судово-психіатричну експертизу. Вимоги про визнання правочину недійсним з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент укладення правочину особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину необхідно робити, перш за все, на підставі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому необхідно давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи могла в конкретний момент вчинення правочину особа розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Отже, для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч. 1 ст. 225 ЦК України, необхідно довести абсолютну неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях. Зазначене узгоджується з правовим висновком, висловленим у постановах Верховного Суду України від 29.02.2012 у справі № 6-9цс12, від 28.09.2016 у справі № 6-1531цс16 та у постанові Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 359/3849/14-ц (провадження № 61-5896св18). В матеріалах справи наявний висновок судово-психіатричного експерта № 11 від 07.03.2017 Українського науково-дослідного інституту соціальної і судової психіатрії та наркології Міністерства охорони здоров`я України. Відповідно до поставлених питань експертами були надані наступні відповіді: 1. [PERSON] у момент підписання договору позики № 3004/2013/ST від 28.02.2013 та на дату вказану в ухвалі суду (29.03.2013) страждала на «Важкий депресивний епізод з психотичними симптомами (F32.3 згідно МКХ-10)». Відповідь на питання щодо причин виникнення такого стану не є однозначною та має загальнотеоретичний характер. 2.У момент підписання договору позики № 3004/2013/ST від 28.02.2013 та на дату вказану в ухвалі суду (29.03.2013) [PERSON] не могла усвідомити значення своїх дій та керувати ними. З висновку судової експертизи чітко та однозначно, без будь-яких припущень встановлено, що [PERSON] в момент укладення договору позики не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, що згідно з ч. 1 ст. 225 ЦК України є підставою для визнання правочину недійсним. З допиту експерта судом не було встановлено, що висновок судово-психіатричного експерта № 11 від 07.03.2017 суперечить законодавству та наявним матеріалам справи. Суд критично ставиться до посилань відповідача, що через допущену описку в ухвалі від 06.10.2016 про призначення судово-психіатричної експертизи щодо дати договору позики (замість 28.02.2013 вказано 28.03.2013) висновок судово-психіатричного експерта № 11 від 07.03.2017 не має братись до уваги, оскільки з матеріалів справи вбачається, що в клопотанні про призначення експертизи позивач зазначив вірну дату договору (28.02.2013). Більше того, з поставлених питань в ухвалі суду та матеріалів справи вбачається, що експерти мали дослідити психічний стан позивача в момент укладення договору позики № 3004/2013/ST від 28.02.2013. Інших договорів позики матеріали справи не містять. Експертом надано чітку та однозначну відповідь з якої можна встановити психічний стан позивача в момент укладення саме договору позики № 3004/2013/ST від 28.02.2013. На думку суду, технічна описка ухвали від 06.10.2016 не може бути підставою для виникнення негативних наслідків для учасників справи. Як вже було зазначено в подібних категоріях спорів суд досліджує висновок експерта на ряду з іншими доказами, проте надані відповідачем докази не спростовують висновків судово-психіатричного експерта № 11 від 07.03.2017. Суд зазначає, що не приймає до уваги протокол допиту свідка [PERSON] (а.с. 202), оскільки він не є атестованим судовим експертом. Матеріали справи не містять відповідних кваліфікаційних документів. Щодо відповіді Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України (а.с. 207, 208) слід зазначити, що з документу не можливо встановити з якою метою, в чиєму супроводі позивач перетинала кордон. Сам факт перетину кордону не може спростувати правильність висновків судової експертизи. Відповідь АТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 209) стосується юридичної особи - ПП «Лакет», а не безпосередньо особи позивача. Відповідачем не надано доказів того, що особисто позивач вчиняла фінансові операції, про які йде мова у відповіді банку. Щодо висновків почеркознавчої експертизи (а.с. 200-204) слід зазначити, що сторони не заперечують факт підписання договору, натомість предмет розгляду справи стосується визнання договору недійсним через не усвідомлення значення своїх дій та (або) керування ними. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Як вже було зазначено вище, відповідач, обґрунтовуючи свою правову позицію, посилався на: протокол допиту свідка [PERSON] ; відповідь Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України; відповідь АТ КБ «ПриватБанк»; висновок почеркознавчої експертизи. З матеріалів справи вбачається, що вищевказані документи є матеріалами досудового розслідування в межах кримінального провадження № 12015100060005096. Відповідно до частини ч. 1 ст. 222 КПК України, відомості досудового розслідування можна розголошувати лише з письмового дозволу слідчого або прокурора і в тому обсязі, в якому вони визнають можливим. Матеріали справи не містять письмової згоди слідчого на розголошення матеріалів досудового розслідування кримінального провадження № 12015100060005096, що з урахуванням приписів ст. 78 ЦПК України робить такі докази недопустимими. В основу судового рішення не може бути покладено недопустимі докази. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. На підставі наведеного, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та наявності підстав для визнання договору позики № 3004/2013/ST від 28.02.2013 недійсним. Окремо слід зазначити, що в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження обставини, на які посилався відповідач як на підтвердження підстав для відмови в задоволенні позову, вважає їх помилковими з юридичної точки зору, спробую уникнути цивільно-правової відповідальності, та такими, що повністю та беззаперечно спростовуються матеріалами справи та зібраними доказами в ході розгляду справи. На підставі викладеного та

Outcome: approved