Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-17 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом, мотивуючи тим, що 14.06.2011 року з відповідачем [PERSON] було укладено шлюбний договір, умови якого відповідач порушив. 18.06.2011 року між сторонами було укладено шлюб, який 23.01.2015 року рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області було розірвано. Сторони мають малолітнього сина [PERSON], [INFO], який проживає разом з позивачем і знаходиться на її утримані. Відповідно до п.3.3 нотаріально посвідченого шлюбного договору, сторони домовилися, що при народженні першої спільної дитини чоловік зобовязаний протягом двох років перерахувати на поточний (картковий) рахунок відкритий на імя дружини, грошові кошти у сумі що буде еквівалентна 50 000 доларів США згідно офіційного курсу НБУ на день зарахування грошових коштів, для подальшого інвестування у розвиток бізнесу дружини. Однак, відповідач в добровільному порядку взяті на себе зобовязання не виконав. Під час розгляду справи судом було затверджено мирову угоду між сторонами, яка відповідачем не виконується та була оскаржена і в подальшому скасована Апеляційним судом Київської області. Позивач просить суд стягнути з відповідача [PERSON] на її користь кошти за шлюбним договором в сумі 1100500 грн. та судові витрати по справі. Представник позивача та позивач в судовому засіданні позов підтримали. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, заяв про відкладення розгляду справи, та/ або заперечень на позов суду не надходило. Заслухавши пояснення позивача та її представника, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення. Встановленим є те, що 18.06.2011 року між сторонами було укладено шлюб, який 23.01.2015 року рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області було розірвано. Від шлюбних відносин у сторін народився син [PERSON] [INFO]. Наведене стверджується матеріалами справи (а.с.6,7, 8-9). Судом встановлено, що 14.06.2011 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюбний договір. (а.с.11). Згідно п.п.3.3 цього договору, сторони домовились, що при народженні першої спільної дитини чоловік [PERSON] зобовязаний протягом 2-х років перерахувати на поточний (картковий) рахунок відкритий на імя дружини [PERSON], грошові кошти в сумі що буде еквівалентна 50 000 доларів США згідно офіційного курсу НБУ на день зарахування грошових коштів, для подальшого інвестування у розвиток бізнесу дружини. Судом встановлено, що з часу народження дитини 24.03.2012 р. по даний час відповідач в добровільному порядку свої зобовязання не виконав. Встановлено, що ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду від 17.11.2016 року між сторонами по даній справі вже було затверджено мирову угоду, згідно якої відповідач [PERSON] позов визнав та зобовязувався сплатити на користь позивача [PERSON] кошти в сумі 1100500 грн. до 01.05.2016 року, або придбати позивачу квартиру в Голосіївському районі м. Києва у строк до 01.05.2016року. Однак, відповідач зазначену мирову угоду не виконав. В подальшому, відповідач [PERSON] оскаржив ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду від 17.11.205 року, якою було затверджено мирову угоду і закрито провадження у справі. Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 18.01.2017 року ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду від 17.11.2016р. скасовано та справу направлено для продовження розгляду (а.с.82-83). При вирішенні даної справи суд виходить з наступного. Відповідно з ч.ч.1,2,9 ст.7 Сімейного кодексу відносини регулюються сімейним кодексом та іншими нормативно-правовими актами на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Серед загальних засад регулювання сімейних відносин закріплена можливість урегулювання цих відносин за домовленістю (договором) між її учасниками. Стаття 9 СК визначає загальні межі договірного регулювання відносин міх подружжям, а саме така домовленість не повинна суперечити вимогам СК, іншим законам та моральним засадам суспільства. Під вимогами законів у цьому випадку слід розуміти імперативні норми, що встановлюють заборону для договірного регулювання відносин подружжя. Ні в сімейному, ні в цивільному, ні в інших галузях законодавства таких норм, які б забороняли жінці отримати грошові кошти від чоловіка за народження нею спільної дитині не існує, тим більш, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Оскільки договір, у тому числі шлюбний, передусім є категорією цивільного права, то відповідно до ст.8 СКУкраїни у випадках договірного регулювання сімейних відносин повинні застосовуватися загальні норми ст.ст. 6 ЦК щодо свободи договору, а також глав 52,53 ЦК щодо поняття та умов договору, його укладення, зміни й розірвання. Так, ч.3 ст.6 ЦК передбачає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд, надаючі таким чином особам право вибору: використати існуючі норми законодавства для регулювання своїх стосунків або встановити для цих стосунків власні правила поведінки. Отже, принцип свободи договору відповідно до стст.6, 627 ЦК є визначальним і полягає в наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше, можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, ураховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом. Так, ст.64 СК України передбачено право дружини та чоловіка на укладення договорів між собою. Дружина та чоловік мають право на укладення між собою всіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, котре є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Окремим видом договірного регулювання сімейних відносин подружжя є шлюбний договір. У гл.10 СК (ст.ст.92-103) визначені вимоги до форми, змісту, строку дії та умов шлюбного договору. Так, відповідно до ч.1 ст. 93 СКУкраїни шлюбний договір регулює майнові відносини між подружжям, визначає їхні майнові права та обовязки. Пункт 3 Шлюбного договору визначає режим розпорядження майном, яке є особистою приватною власністю. Таким чином, після народження позивачем дитини у чоловіка виник обовязок перерахувати їй особисті приватні кошти, а у неї виникло право одержати ці кошти. Відповідно до ст.509 ЦК України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона зобовязується вчинити на користь другої сторони певну дію, в т.ч. сплатити гроші. Зобовязання виникають на підставі договору. Відповідно до ст.526 ЦК України, зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору. Згідно з вимогами ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлено строк (термін) його виконання, воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Грошовим є договірне зобов'язання, за яким гроші виступають як предмет або ціна договору. Особливість грошового зобов'язання, перш за все, полягає в тому, що воно не може припинитися неможливістю його виконання (ст. 625 ЦК). Принцип реального виконання зобов'язання передбачає, що відповідач має вчинити саме ті дії, які складають зміст договору, і саме в той строк, який зазначено в договорі. Згідно ч.1ст.627 ЦК України,відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу,інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Ст. 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. За ст.629 ЦК України , договір є обов'язковим для виконання сторонами. Таким чином, відповідач протягом 2-х років з дати народження спільної дитини [PERSON], тобто з 24.03.2012 року по 24.03.2014 рік, зобовязаний був перерахувати на поточний (картковий) рахунок позивача грошові кошти у сумі еквівалентній 50 000 (пятдесят тисяч) дол. США згідно курсу НБУ, однак, відповідач порушив своє зобовязання. Станом на день звернення позивача до суду з даним позовом /20.07.2015 року/, офіційний курс НБУ гривні до долара становив -22,01грн. Отже, відповідач в рахунок виконання своїх зобовязань за договором повинен сплатити позивачу 1100500 грн. / 22,01 х 50 000/. За статтею 79 ЦПК України до витрат, повязаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу. Згідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судові витрати по справі в загальному розмірі 8112 грн. / сума судового збору 3654 грн. + сума витрат на правову допомогу 4458 грн./ Дані витрати підтверджені відповідними квитанціями та Актом виконаних робіт від 18.10.2017р.

Outcome: approved