Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-03 00:00:00

позивач звернулася до суду з позовною заявою, в якій просить розірвати шлюб між нею та відповідачем, укладений 12.08.2008 року, у якому в сторін народилися діти: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] та визначити місце проживання дітей з матір`ю. Свої вимоги обґрунтовує тим, що спільне життя у сторін не склалося, причиною розпаду їхньої сім`ї стали різні погляди на сімейне життя та обов`язки, вони не розуміють один одного. Тривалий час, протягом більше двох років, сторони разом не проживають, фактично не підтримують подружніх відносини. Причиною цього стали постійні непорозуміння між сторонами, відсутність довіри та спільних інтересів. Сумісне життя і збереження сім`ї стали неможливими. Підстав для примирення позивач не вбачає. Шлюб носить формальний характер, а тому просить суд такий розірвати. 03.07.2019 року провадження у справі відкрито. В підготовче судове засідання позивач не з`явилася подала на адресу суду заяву, в якій позов підтримала, просить розгляд справи проводити у її відсутності. Відповідач в підготовче судове засідання не з`явився, подав на адресу суду заяву, в якій позов визнав, просить розгляд справи проводити у його відсутності. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. З свідоцтва про шлюб, виданого міським відділом реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції 12.08.2008 року серія [NUMBER] вбачається, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 12.08.2008 року, актовий запис №2077. Судом встановлено, що у шлюбі в сторін народились діти: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] ., що вбачається із наявних в матеріалах справи копій свідоцтв про народження дітей. Позивач наполягає на розірванні шлюбу і своєму небажанні проживати з відповідачем однією сім`єю. Сторони разом не проживають, шлюбні відносини не підтримують, спільне господарство не ведуть, що свідчить про тривалість і стійкість конфлікту між ними та остаточний розпад сім`ї. Сторони стали чужими один одному. Відповідно до ст.112 Сімейного Кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу є однією з основних його засад. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. У відповідності із ст. 110 ч. 1 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. Позивач скористалася даним правом та звернулася до суду з цим позовом і наполягає на розірванні шлюбу. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має наміру зберегти шлюб з відповідачем, проти чого відповідач не заперечує. Приймаючи до уваги визнання позову відповідачем, відсутність згоди сторін на примирення, суд вважає що причини, що спонукають позивача наполягати на розірванні шлюбу, є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, що має істотне значення, внаслідок чого позов в частині позовної вимоги про розірвання шлюбу підлягає задоволенню. На підставі наведеного суд приходить до висновку, що спільне життя подружжя та збереження шлюбу стали неможливими й суперечили б інтересам подружжя, а тому формально існуючий шлюб слід розірвати. В частині позовних вимог про визначення місця проживання дітей слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 161 Сімейного кодексу України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Право особи на судовий захист визначено ст. 16 Цивільного кодексу України, а також ст.4 ЦПК України згідно якої кожна особа має право в порядку, встановленому цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Виходячи із зазначених положень, позов на захист свого права заявляється до особи, яка порушує, не визнає чи оспорює права, свободи чи інтереси особи. Позивачем не представлено суду доказів місця проживання дітей, не залучено до участі у справі органу опіки та піклування, окрім того, не доведено наявність спору батьків щодо визначення місця проживання їхніх дітей. Жодного обґрунтування заявленої позовної вимоги про визначення місця проживання дітей позивачем суду не представлено. Відтак, враховуючи вищенаведене та визнання позиву відповідачем, спору щодо місяця проживання дитини фактично не існує, а тому задоволенні позову у цій частині слід відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути 768 грн. 40 коп. судового збору.

Outcome: approved