Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-21 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 27.04.2014 року близько 21-40 години [PERSON] керуючи технічно справним автомобілем ЗАЗ TF 699P, реєстраційний номер [NUMBER], рухаючись по вул. Ілліча зі сторони вул. Комкова у напрямку вул. Робочої в м. Херсоні на перехресті з вул. Шумською здійснив наїзд на пішохода [PERSON], який рухався проїзною частиною вул. Ілліча у напрямку з ліва направо, відносно напрямку руху автомобіля. В наслідок даної дорожньо-транспортної пригоди пішоходу [PERSON] заподіяно тілесні ушкодження не сумісні з життям. Смерть настала від відкритого перелому кісток зводу та основи черепа, забою головного мозку, крововиливу під м'яку мозкову оболонку. За даним фактом слідчим Управління МВС України в Херсонській області порушено кримінальне провадження № 12014230000000241 за ч. 2 ст. 286 КК України. 28.08.2014 року дане кримінальне провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України було закрито. Цивільно-правова відповідальність [PERSON] була застрахована відповідно полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортним засобів у ПрАТ «Страхова компанія «Україна». Згідно з полісом страховик, забезпечує відшкодування шкоди, завданої життю, здоров'ю та майну третіх осіб під час ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу. У зв'язку з чим, позивач просить суд стягнути з [PERSON] на її користь на відшкодування матеріальної шкоди, витрати на лікування в розмірі 48 324 грн. та моральну шкоду в розмірі 46 784 грн.; стягнути з ПрАТ «СК «Україна» на її користь витрати на поховання у розмірі 4 892 грн. Позивач та її адвокат у судовому засіданні підтримали позов, просили позовні вимоги задовольнити у повному обсязі за обставин які вказані в описовій його частині. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав, посилаючись на те, що в ході досудового розслідування вказаного кримінального провадження не встановлено достатніх доказів наявності в діях [PERSON] ознак складу кримінального правопорушення. Просив відмовити у задоволенні позову в зв'язку з його необґрунтованістю. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, суд встановив такі факти та відповідні ним правовідносини. 27.04.2014 року близько 21-40 годин [PERSON], керуючи автомобілем ЗАЗ TF 699P, реєстраційний номер [NUMBER], рухаючись по вул. Ілліча зі сторони вул. Комкова у напрямку вул. Робочої в м. Херсоні на перехресті з вул. Шумською здійснив наїзд на пішохода [PERSON], який рухався проїзною частиною вул. Ілліча у напрямку з ліва направо, відносно напрямку руху автомобіля, що підтверджується довідкою слідчого ВР ДТП СУ УМВД України в Херсонській області. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди [PERSON], помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], видане [INFO]. У відповідності до висновку судово-медичної експертизи № 682 від 19.06.2014 року смерть [PERSON] настала від відкритого перелому кісток зводу та основи черепа, забою головного мозку, крововиливу під м'яку мозкову оболонку. Потерпілий перебував в стані алкогольного сп'яніння. Згідно витягу з кримінального провадження № 12014230000000241 від 28.04.2014 року за даним фактом було внесено відомості про кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України. [PERSON], була визнана потерпілою у кримінальному провадженні, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12013230000000241, що підтверджується заявою про залучення до провадження як потерпілого, протоколом допиту потерпілого від 13.05.2014 року, повідомленням про завершення досудового розслідування від 28.08.2014 року. Постановою слідчого ВР ДТП СУ УМВД України в Херсонській області про закриття кримінального провадження від 28.08.2014 року кримінальне провадження № 12014230000000241 від 28.04.2014 року за фактом дорожньо-транспортної пригоди закрито, у зв'язку з відсутністю в діях [PERSON], [INFO] складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Згідно Полісу № АС/3959973 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 04.11.2013 року Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Україна» було застраховано відповідальність власника транспортного засобу «ЗАЗ TF 699P» реєстраційний номер [NUMBER] , [PERSON]. Батьками [PERSON] є [PERSON] та [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], видане 20.09.2011 року повторно. За весь період часу, тобто з моменту дорожньо-транспортної пригоди, яка відбулася 27.04.2014 року по день знаходження [PERSON] в лікарні до моменту смерті, а саме 03.06.2014 року, позивачкою було витрачено грошові кошти на лікування померлого, що підтверджується квитанціями на придбання ліків, наявні в матеріалах цивільної справи. Відповідно договору-замовлення № 1341 від [INFO] [PERSON] замовила у Комунального підприємства «Ритуальна служба міста Херсона» організацію та проведення поховання померлого [PERSON], який помер [INFO]. [PERSON] на організацію та поховання померлого чоловіка [PERSON] було витрачено 4 892 грн., що підтверджується наявними квитанціями в матеріалах справи. Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» № 4 від 01.03.2013 року розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Положення статті 625 ЦК України не застосовуються до відносин з відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, оскільки відшкодування шкоди є відповідальністю, а не грошовим зобов'язанням, яке виникає з договірних зобов'язань. Винятком є відповідальність страховика (стаття 992 ЦК України). З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК України) відповідач звільняється від обов'язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п'ята статті 1187 ЦК України, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК України). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов'язана відшкодувати шкоду. Відповідно до частини четвертої статті 61 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. У зв'язку із цим у разі прийняття судом постанови про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, наприклад, через закінчення строків накладення адміністративного стягнення (стаття 38 Кодексу України про адміністративні правопорушення), суд повинен звернути увагу на те, чи містить така постанова суду відповіді на питання про те, чи мала місце дорожньо-транспортна пригода та чи сталася вона з вини відповідача. Відсутність складу злочину, наприклад, у разі відмови у порушенні кримінальної справи, закриття кримінальної справи за правилами Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року чи закриття кримінального провадження за правилами Кримінального процесуального кодексу України 2012 року не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. При цьому постанова (ухвала) слідчого, прокурора, суду про відмову в порушенні кримінальної справи або її закриття, закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі у порядку, передбаченому ЦПК України. Відповідно до вищевказаної норми Закону, сторонами по справі, не заперечувався той факт, що [PERSON] повідомив ПрАТ «Страхова компанія «Україна» про настання дорожньо-транспортної пригоди. Відповідно до п.7 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» № 4 від 01.03.2013 року при завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов'язок з її відшкодування, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п'ята статті 1187 ЦК України). Під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК України), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид). Вина потерпілого не враховується у разі відшкодування додаткових витрат, передбачених частиною першою статті 1195 ЦК України, у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника, та у разі відшкодування витрат на поховання (частина третя статті 1193 ЦК України). Відповідно до п.16 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» № 4 від 01.03.2013 року та відповідно до статті 21 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» на території України забороняється експлуатація транспортного засобу без поліса обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, тобто володільці транспортних засобів, за винятком осіб, звільнених від обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності згідно з пунктом 13.1 статті 13 цього Закону, зобов'язані застрахувати ризик своєї цивільної відповідальності, яка може настати внаслідок завдання шкоди життю, здоров'ю або майну інших осіб при використанні транспортних засобів. У зв'язку із цим при пред'явленні позовних вимог про відшкодування такої шкоди в результаті дорожньо-транспортної пригоди безпосередньо до особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, суд має право виключно в порядку, передбаченому статтею 33 ЦПК, залучити до участі у справі страхову організацію (страховика), яка застрахувала цивільну відповідальність володільця транспортного засобу. Непред'явлення вимог до страховика за наявності підстав для стягнення завданої шкоди саме зі страховика є підставою для відмови в позові до завдавача шкоди у відповідному розмірі. Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч.1 та ч.2 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про поховання та похорону практику» поховання померлого - це комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечать законодавству. Наведене свідчить про те, що церемонія поминання не відноситься до поховання. Зі змісту абзаців 8,9 та 10 статті другої Закону України «Про поховання та похоронну справу» випливає, що церемонія поховання та церемонія поминання є зовсім різними поняттями. Згідно полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 04.11.2013 року, [PERSON] застраховано в ПрАТ «СК «Україна» цивільну правову відповідальність, франшиза становить 1 000 грн. Тобто при вирішенні спору в частині стягнення матеріальної та моральної шкоди, суд виходить з того, що у відповідача [PERSON] виник обов'язок відшкодувати шкоду позивачу внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки та з урахуванням того, що цивільно-правова відповідальність була застрахована в ПрАТ «СК «Україна», шкода відшкодовується страховою компанією, а франшиза зазначена в полісі відповідачем [PERSON] З урахуванням наведеного, суд вважає, що обов'язок позивачу відшкодувати матеріальну шкоду та витрат на поховання повинно відшкодувати ПрАТ «Страхова компанія «Україна», а франшизу в розмірі 1 000 грн. відповідач [PERSON]. Крім того, відповідно пунктів 27.3 ст. 27 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» відповідно до яких, страховик у випадках, передбачених підпунктами «г» і «ґ» пункту 41.1 та підпунктом «в» пункту 41.2 ст. 41 цього Закону, - відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Визначаючи розмір грошового відшкодування моральної шкоди, суд враховує характер неправомірних дій, глибину душевних страждань позивача, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, також враховує вимоги розумності і справедливості, поведінку потерпілого, який перебував в стані алкогольного сп'яніння та порушив правила дорожнього руху. Таким чином, суд вважає що позивачу завдано моральних страждань у зв'язку з подіями, що відбувалися 27.04.2014 року та з урахуванням меж визначених, щодо відшкодування моральної шкоди відповідно до Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з відповідача [PERSON] підлягає стягненню моральна шкода в розмірі 3 000 грн. на користь позивача. Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. При розгляді вищевказаної справи судом були роз'яснені вимоги ч. 4 ст. 10 ЦПК України, але позивач обрав не вірний спосіб захисту своїх цивільних прав, а саме не висунувши в повній мірі позовні вимоги до ПрАТ «Страхова компанія «Україна». Враховуючи вищевикладене, суд оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, вважає, що позов обґрунтований та підлягає частковому задоволенню. Крім того, судовий збір в сумі 1 000 грн., за подачу позовної заяви підлягає стягненню з відповідачів в рівних частинах, тобто по 500 грн. на користь позивача відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: partial