Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-06 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на її користь на утримання їхнього з відповідачем сина до досягнення ним повноліття, посилаючись на те, що відповідач не надає добровільно необхідну матеріальну допомогу на його утримання. Свої вимоги мотивує тим, що вона з відповідачем перебуває в зареєстрованому шлюбі з 12 вересня 2015 року, від якого мають сина [PERSON], [INFO]. Спільне життя між подружжям не склалося через несумісність характерів, втрату поваги один до одного протилежні погляди на шлюб та сім'ю. З кінця 2016 року подружжя проживає окремо, спільного господарства не ведуть та припинили шлюбні відносини. Дитина проживає з позивачкою, але відповідач добровільно матеріальної допомоги в необхідному розмірі на утримання дитини не надає, тому уточнивши позовні вимоги в частині стягнення аліментів остаточно просила суд шлюб з відповідачем розірвати та стягнути на її користь аліменти на утримання дитини в твердій грошовій сумі в розмірі 1500,00 гривень щомісячно до повноліття дитини. Позивачка в судове засідання не з'явилась, надала суду заяву, в якій просить розглядати справу у її відсутності, позовні вимоги з урахуванням уточнень підтримала повному обсязі, просила позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, надав суду заяву, в якій просить розглядати справу у його відсутності, позов з урахуванням уточнення позовних вимог щодо розміру стягнення аліментів в сумі 1500, 00 гривень визнав, проти його задоволення не заперечував. Відповідно до частини 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд встановив, що 12 вересня 2015 року між громадянами [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Обухівського міськрайонного управління юстиції у Київській області зроблено актовий запис № 328. Від шлюбу сторони мають малолітнього сина - [PERSON], [INFO]. Зазначені обставини підтверджуються свідоцтвом про народження, виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Обухівського міськрайонного управління юстиції у Київській області серії [NUMBER] актовий запис 326 (а. с. 9). Дитина постійно проживає з позивачем та перебуває на її утриманні. Причиною розпаду сім'ї сторін стало те, що подружжя мають різні характери та погляди на життя, сімейні та шлюбні відносини, та не бажають зберігати сім'ю. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. За таких обставин, суд вважає, що сім'я розпалася остаточно, підстав для примирення подружжя суд не встановив, а тому шлюб підлягає розірванню. Відповідно до ст. 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Позивач зазначила в своїй заяві від 07.09.2017 року, що після розірвання шлюбу бажає надалі іменуватися своїм дошлюбним прізвищем «[PERSON]». Оскільки дитина після розірвання шлюбу буде проживати разом з позивачем, остання просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання малолітньої дитини. У відповідності до ч. 1 ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ст.180 СК України встановлено, що «батьки зобов'язані утримувати дитину, до досягнення нею повноліття», а відповідно до п.3 ст.181 СК України «за рішенням суду кошти на утримання дитини присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі». Відповідач, проживаючи окремо від позивача з неповнолітньою дитиною, аліменти не сплачує, необхідної допомоги для утримання дитини не надає. Статтею 7 СК України встановлено, що «дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість, яких надана Верховною Радою України», але дитина сторін по вині відповідача не має можливості реалізувати в повній мірі своє право. Згідно статті 180 СК України встановлено, що «батьки зобов'язані утримувати дитину, до досягнення нею повноліття», тим самим обов'язок на утримання дитини покладається на обох її батьків. При цьому не встановлено, що в більшому розмірі повинен утримувати дитину той з батьків, з яким проживає дитина або той, який має більший розмір доходів; законодавцем встановлено, що батьки зобов'язані утримувати дитину без врахування даних обставин. Дані обставини враховуються, згідно статті 182 СК України, тільки судом при вирішенні питання про стягнення аліментів. Згідно ст. 184 СК України якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів в твердій грошовій сумі. Частиною 1 ст. 191 СК України встановлено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. З матеріалів справи вбачається, що позовна заява про стягнення аліментів подана до суду 08 червня 2017 року, а тому з відповідача підлягають стягненню на користь позивачки аліменти на утримання сина, починаючи з дня звернення до суду, а саме з 08 червня 2017 року. Вирішуючи питання про розмір аліментів, суд вважає за можливе визначити розмір аліментів на утримання дитини [PERSON], [INFO], в твердій грошовій сумі, одну тисячу п'ятсот гривень щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, з дня звернення до суду. У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд вважає необхідним допустити негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів за один місяць. У відповідності до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відповідно до ч. 2 ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати в розмірі 640,00 гривень у відшкодування сплаченого судового збору за позовною вимогою про розірвання шлюбу. На підставі викладеного,

Outcome: approved