Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-20 00:00:00

позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення пені. Мотивувала свої вимоги тим, що відповідач зобов'язаний сплачувати аліменти відповідно до виконавчого листа № 2-2810 виданого 18.05.2007 року Голосіївським районним судом міста Києва про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти в розмірі ? частини всіх видів заробітку(доходу), щомісяця але не менше 30% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку та направлено на виконання до ВДВС Шевченківського районного управління юстиції в місті Києві. Як вказує позивач, відповідач у період з 17.12.2010 року по 30.06.2016 року працював на посаді водія-охоронця у ПАТ «ПриватБанк», однак зазначений факт приховав та не повідомив про це державного виконавця. У зв'язку з цим державним виконавцем не було здійснено відрахувань із заробітної плати відповідача. Загалом у відповідача перед позивачем наявна заборгованість по несплаті аліментів станом на 30.06.2016 року у розмірі 120997.21 гривень. Позивач з посиланням на ст. 196 Сімейного кодексу України вважає, що з відповідача підлягає до стягнення пеня по несплаченим аліментам за період роботи відповідача, а саме з 17.12.2010 року по 30.06.2016 року у загальному розмірі 29104.90 гривень. В судовому засіданні представник позивача та позивачка підтримали вимоги позовної заяви та просили її задовольнити повністю. При цьому зазначили, що фактично інша вимога про стягнення з відповідача 108957.48 гривень була зазначена помилкова, а тому позивач уточнив позовні вимоги і станом на день проведення судового засідання просить суд стягнути з відповідача на її користь суму пені по несплаченим аліментам у розмірі 29104.90 гривень. Відповідач та його представник в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог з посиланням на письмові заперечення проти позову, які долучені до матеріалів справи. Просив суд врахувати той факт, що у нього на утриманні перебувають непрацездатні батьки та малолітня дитина від іншого шлюбу. Крім того відповідач вказав, що на його думку він не повинен був сплачувати аліменти із заробітної плати, яку він отримував у ПАТ «ПриватБанк», а тому він і не повідомляв державного виконавця про наявність у нього роботи і в той же час зазначив, що такої заробітної плати йому не вистачало на задоволення власних витрат. В задоволенні позову [PERSON] просив суд відмовити у повному обсязі. Заслухавши думку представників сторін, сторін спору дослідивши і проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, дійшов наступних висновків. З матеріалів справи вбачається, що в провадженні ВДВС Шевченківського РУЮ в місті Києві перебуває виконавче провадження по примусовому виконанню виконавчого листа № 2-2810 виданого 18.05.2007 року Голосіївським районним судом міста Києва про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання дочки - [PERSON], [INFO] у розмірі ? частини всіх видів заробітку(доходу), щомісяця але не менше 30% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку починаючи з 11.04.2007 року і до її повноліття. З довідок - розрахунків заборгованості по сплаті аліментів за період з 01.02.2016 року - 30.06.2016 року вбачається, що у відповідача [PERSON] перед позивачем станом на 30 червня 2016 року існує заборгованість по сплаті аліментів у розмірі 120997.21 гривень. З матеріалів справи вбачається, що відповідачем здійснювалось погашення заборгованості нерегулярно та у незначному обсязі, з урахуванням суми заборгованості вказаній у довідці-розрахунку. Суд не бере до уваги посилання [PERSON] на той факт, що він утримує батьків та доньку від іншого шлюбу, оскільки доказів такого суду надано не було. Наявність незадовільного стану здоров'я у відповідача, з урахуванням того факту, що він працював у період з 17.12.2010 року по 30.06.2016 року, а початкові прояви хвороби у виді недостатності кровопостачання головного мозку були виявлені після 19.09.2016 року, тобто після звільнення з роботи, правового значення при вирішенні даного спору значення не має. Крім того, судом враховується, що [PERSON] не звертався до суду із вимогами про зменшення розміру аліментів у зв'язку із зазначеним ним обставинами. В той же час, суд бере до уваги той факт, що [PERSON] в період часу з 17.12.2010 року по 30.06.2016 року працював на посаді водія-охоронця у ПАТ «ПриватБанк» і приховав цей факт від державного виконавця, чим створив для себе умови неправомірного уникнення від виконання обов'язку по сплаті аліментів за зобов'язаннями про сплату таких покладених на нього судом. В той же час судом враховується, що відповідно до ч. 4 ст. 195 СК України, розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, а у разі спору - судом. Суду не надано доказів того, що [PERSON] оспорював розрахунок розміру суми заборгованості по аліментам. Відповідно до ч. 1 ст. 196 Сімейного кодексу України, при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки(пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Суд вважає доведеною обставину наявності вини [PERSON] у виникненні заборгованості по сплаті аліментів. Аналіз наданих доказів, свідчить про наявність ухилення [PERSON] від виконання своїх обов'язків по сплаті аліментів, а так само і вини по виникненню заборгованості, оскільки матеріали справи свідчать про нерегулярну сплату повного розміру аліментів у певні періоди, у зв'язку з чим і виникла сума заборгованості з якої розраховується неустойка(пеня). Виходячи з таких міркувань, суд дійшов категоричного висновку про доведеність позивачем вимоги про стягнення з відповідача суми пені у розмірі пред'явленому до стягнення, а тому суд покладаючи в основу мотивування рішення суду надані позивачем розрахунки неустойки(пені) бере такі до уваги і вважає за можливе стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] за правилами ч. 1 ст. 196 СК України 29104.90 гривень неустойки(пені) за період з 17 грудня 2010 року по 30 червня 2016 року. Відповідно до ч. 1 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. За таких обставин, на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про необхідність задовольняння позовних вимог [PERSON] повністю. Питання про судові витрати вирішити за правилами ст. 88 ЦПК України.

Outcome: approved