Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-19 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою до відповідача, третьої особи про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття її з реєстраційного обліку, в якій зазначає, що їй на підставі свідоцтва про право власності на житло від 21.11.1997 року належить 1/2 частка та 1/3 частка квартири за адресою: [ADDRESS] . Остання 1/6 частка у вказаній квартирі належить її доньці - [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 21.11.1997 року. У зазначеній квартирі зареєстрована вона та її син - [PERSON] , [INFO] . Позивач також зазначає, що [PERSON] в кв. [ADDRESS] не мешкає з 2014 року, оскільки має інше місце для проживання, с [ADDRESS] . Власних речей в квартирі відповідач не має. У зв`язку з чим, позивач просить позбавити права користування житловим приміщенням кв. [ADDRESS] , [PERSON] , [INFO] , що є підставою для зняття з реєстрації місця проживання, понесений нею судовий збір за подання позовної заяви до суду залишити за нею, справу розглядати без її участі, не заперечує проти винесення заочного рішення. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, однак у позовній заяві просила розглядати справу без її участі, зазначила, що не заперечує проти винесення заочного рішення (а.с. 3-5). Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином, про що свідчать матеріали справи (а.с. 35-37, 47-55), причини неявки суду не повідомив, відзиву на позов не подав, однак раніше подав засобами електронного зв`язку письмову заяву про розгляд справи без його участі (а.с. 56-57), проте суд не може врахувати дану заяву, оскільки вона не завірена в установленому законом порядку, у зв`язку з чим, зі згоди позивача та на підставі ст.ст. 223 ч. 4, 280 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу у відсутності відповідача та постановити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з`явилася, однак подала до суду письмову заяву про розгляд справи без її участі, в якій зазначила, що позовні вимоги підтримує повністю (а.с. 38). Перевіривши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд знаходить позов таким, що підлягає задоволенню, оскільки у судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] є власником 1/2 частини та 1/3 частини кв. [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності, виданого 21.11.1997 року державним нотаріусом Тернівської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Надтокою З.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 2907 (а.с. 10), свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданого 21.11.1997 року державним нотаріусом Тернівської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Надтокою З.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 2908 (а.с. 11). Інша 1/6 частина кв. [ADDRESS] , належить третій особі [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданого 21.11.1997 року державним нотаріусом Тернівської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Надтокою З.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 2909 (а.с. 12). Згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Відповідно до довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні, виданої 13.05.2019 року відділом реєстрації місця проживання фізичних осіб виконавчого комітету Тернівської міської ради Дніпропетровської області, відповідач [PERSON] , як син власника квартири [PERSON] , зареєстрований в кв [ADDRESS] (а.с. 13). З акту № 742 від 13.05.2019 року, виданого управителем багатоквартирного будинку КП «ТЖКП» видно, що відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , але не мешкає за вказаною адресою з 2014 року (а.с. 14). Статтею 405 ЦК України встановлено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла. За ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. З огляду на викладене, позивач та третя особа є власниками спірної квартири та можуть здійснювати своє право на власний розсуд. На підставі ст. 150 Житлового кодексу УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з ст. 155 Житлового кодексу УРСР, жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено право користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР. Відповідно до правових позицій, викладених у п. 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», зазначено, що оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР). У зв`язку із цим, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом навласний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Як встановлено в судовому засіданні, відповідач є членом сім`ї позивача та третьої особи, зареєстрований в спірній квартирі, але в ній не мешкає з 2014 року, тобто не мешкає в ній без поважних причин понад рік, дана квартира на праві власності належить позивачу та третій особі на підставі свідоцтва про право власності та свідоцтв про право власності на спадщину за законом, виданих 21.11.1997 року державним нотаріусом Тернівської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області, а тому відповідач позбавлений права користуватися житловим приміщенням. Згідно з ч. 3 ст. 41, ч. 2 ст. 47 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до положень норм ст.ст. 16, 391, 386 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, щоє адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Згідно з ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Крім того, у відповідності до статті 1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Outcome: approved