Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-22 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, з урахуванням її уточнень, в якому просить суд в порядку поділу майна подружжя, що є спільною власністю, визнати за не право власності на 1/2 частину нежитлового приміщення - підвалу №0-14 в літ. А-13 , загальною площею 5,4 кв.м, об,єкт нежитлової нерухомості, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] , право власності на 7/10 частини двокімнатної квартири [ADDRESS] . Визначити порядок користування квартирою [ADDRESS] , у користування позивача (з сином) виділити житлову кімнату площею 19,5 кв.м., що максимально буде відповідати її частці 7/10 в праві власності на квартиру ; в загальному користуванні сторін залишити кухню площею 8,8 кв.м., вбиральню площею 1,8 кв.м., ванну кімнату площею 3,9 кв.м., коридор площею 8,3 кв.м, та стягнути з відповідача судові витрати. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що сторони з 05.10.2012 року перебувають у зареєстрованому шлюбі , який відповідно до рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 05.11.2018року розірвано. Від шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . В період шлюбу сторонами на спільні кошти придбано майно, а саме: нежитлове приміщення - підвалу №0-14 в літ. А-13 , загальною площею 5,4 кв.м, об,єкт нежитлової нерухомості, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] та двокімнатна квартира загальною площею 54 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] . 30.12.2012 року сторонами була придбана квартира [ADDRESS] . Позивачем було приблизно внесено тридцять відсотків вартості вказаної квартири і у 2013 році сторонами дана квартира була продана і ці кошти від продажу квартири були спрямовані на придбання квартири [ADDRESS] . Кошти за квартиру сплачувалися ще на етапі будівництва , починаючи з 2013 року та частка у сплаті позивача склала 50% від її загальної вартості . За весь час сімейних відносин позивач мала можливість витрачати грошові коти на придбання нерухомого майна , оскільки з 03.02.2009 року по даний час безперервно працювала на посаді маркетолога ФОП [PERSON] та має постійний заробіток. Позивач вважає, що при вирішенні спору є підстави відступити від засади рівності часток подружжя та визнати право власності на 7/10 часток , оскільки з позивачем проживає спільна дитина малолітній син [PERSON] , [INFO] , а грошових коштів ,які передає відповідач є недостатньою для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування сина. Крім того , відповідач систематично зловживав спиртними напоями , витрачав родинні кошти на придбання алкогольних напоїв та подолання юридичних наслідків своєї протиправної поведінки. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 04 березня 2019 року позовну заяву прийнято до провадження , відкрито загальне позовне провадження та справу призначено до підготовчого судового засідання. 24 квітня 2019 року ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова підготовче судове засідання закрито та справу призначено до судового розгляду. 18 липня 2019 року ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова судове засідання у справі відкладено . 05 вересня 2019 року ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова справу направлено за підсудністю до Комінтернівського районного суду м. Харкова. 01 жовтня 2019 року ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова цивільну справу прийнято до провадження та призначено до судового засідання. 27 жовтня 2020 року до суду надійшли письмові пояснення відповідача , в яких відповідач посилався на те, що він не погоджується на відступлення від розміру часток при поділі квартири [ADDRESS] , оскільки позивач не довела жодним доказом випадків , коли відповідач не дбав про матеріальне забезпечення сім,ї , приховував , знищував чи пошкоджував спільне майно , витрачав його на шкоду інтересам сім,ї . Крім того не зрозуміло , з чого виходить позивач коли просить суд відступити від засади рівності часток за умови, що розмір аліментів ,які вона одержує , недостатній для забезпечення фізичного,духовного розвитку та лікування спільної дитини. В частині визначення порядку користування квартирою [ADDRESS] відповідач не заперечує .Позовні вимоиг про відступлення від рівних часток сторін у справі спільної часткової власності на спірну квартиру позивач не визнає. Ухвалою суду від 11 листопада 2020 року в задоволенні клопотання позивача про витребування доказів відмовлено. В судове засідання позивач та її представник не з,явилися , до суду надали заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з.вився, до суду надав заяву про розгляд справи за його відсутності , позовні вимоги визнав частково . Суд, дослідивши письмові докази по справі, прийшов до наступного. Статтею 4 ЦПК України\~передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до ч. 3 та ч. 4 ст.\~12, ч. 1 та ч. 2 ст.\~13 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено , що сторони з 05 жовтня 2012 року перебували у зареєстрованому шлюбі ,який відповідно до рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 05.11.2018 року розірвано. Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Як вбачається з свідоцтв про право власності на нерухоме майно квартира [ADDRESS] та нежитлові приміщення підвалу №0-14 в літ А-13 загальною площею 5,4 кв.м. по [ADDRESS] належать на праві приватної власності [PERSON] . Відповідно до інформації з Єдиного реєстру боржників від 14.01.20202 року відносно відповідача [PERSON] у Міжрайонному ВДВС по Індустріальному та Немишлянському районах міста Харкова відкриті виконавчі провадження №53502943, 53503059. Судом встановлено, що за час перебування у шлюбі сторонами за спільні кошти придбано майно, а саме: нежитлові приміщення - підвалу №0-14 в літ. А-13 , загальною площею 5,4 кв.м,, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] , та двокімнатна квартира [ADDRESS] . Статтею 60 СК України\~передбачено, що майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав прав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми\~ст. 60 СК України\~свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя, він може оспорити поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі й в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції покладається на того з подружжя, який її спростовує. Так, Велика палата Верховного Суду розглянувши справу № 372/504/17 у своїй постанові від 21.11.2018 року відступила від усталених позицій Верховного Суду та зазначила, що діє абсолютна презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке ними набуте в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й подружжя може оспорити поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі й в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції покладається на того з подружжя, який її спростовує. За\~статтею 65 СК України\~для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згідно зі\~ст. 68 СК України\~розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до\~ЦК України. Таким чином, враховуючи вище викладене та аналізуючи норми чинного законодавства з урахуванням позицій Верховного Суду та Великої палати Верховного Суду, суд дійшов висновку про те, що квартира [ADDRESS] , є спільною сумісною власністю подружжя. Положення п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.12.2007р. № 11, визначає, що вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні врахувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано\~статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Відповідно до ч. 1\~ст. 70 СК України\~у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено між ними або шлюбним договором. Як передбачено\~ст.355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Згідно\~ст.356 ЦК України\~власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у справі власності є спільною частковою власністю. Відповідно до\~ст.357 ЦК України\~частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Згідно\~ст.358 ЦК України\~право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Як передбачено ч.1, 3\~ст.368 ЦК України\~спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ч. 2\~ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Європейський суд з прав людини вказав що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення. Враховуючи зазначене, суд доходить висновку про необхідність поділу спільної сумісної власності подружжя між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, виділивши у власність позивача Ѕ частину нежитлових приміщень підвалу №0-14 в літ. «А-13» за адресою: [ADDRESS] та Ѕ частину квартири [ADDRESS] . Щодо позовних вимог про визначення порядку користування квартирою [ADDRESS] суд зазначає наступне . \~ \~ \~ \~Згідно з положеннями ч. 2 ст. 358 ЦК України співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. За правилами ч.3 ст.358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Пленум Верховного Суду України в п.14 постанови від 22.12.1995 №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист приватної власності» роз`яснив, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Згідно з ч.2ст. 102 ЦПК України предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Відповідно до ч.1ст. 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності. Таким чином, приймаючи до уваги викладені обставини, а також те, що позивачем та її представником клопотання про призначення судової будівельно- технічної експертизи про визначення порядку користування квартирою не заявлялось, а суд не має спеціальних знань в даній галузі , а тому , суд позбавлений можливості визначити порядок користування квартирою, тому в задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Питання про судові витрати суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: partial