Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-28 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом вселення. В обґрунтування позову посилаючись на те, що на підставі свідоцтва про право на спадщину №1-1654 від 20.05.1989 домоволодіння №20 по вулиці Петриковській у м. Дніпро належить: [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. 02 жовтня 2007 року [PERSON], мати сторін по справі - [PERSON] та [PERSON] - померла. Після смерті якої відкрилася спадщина у вигляді частини домоволодіння №20 по вулиці Петриковській у м. Дніпро. За життя [PERSON] склала заповіт, який заповідала все своє майно [PERSON] Олександріні. У передбачений законом строк позивачка звернулася до Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після померлої [PERSON] та отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на інше майно померлої, крім домоволодіння №20 по вулиці Петриковській у м. Дніпро, оскільки у дворі домоволодіння наявне самочинне будівництво гараж під літ. Ж, який збудовано відповідачем. Позивач неодноразово зверталася до відповідача з питанням про вселення в домоволодіння, яке їм спільно належить, однак відповідачу добровільному порядку не бажає вирішити спірне питання. На підставі зазначено та з урахуванням уточнених позовних вимог позивача просить вселити її в житловий будинок №20 по вул. Петриківська у м. Дніпрі. У судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] позов підтримали, надали пояснення аналогічні змісту позовних вимог, на задоволенні позову наполягали. У судовому засіданні відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] проти позову заперечували, підтримавши надані суду письмові заперечення на позов. Суд, вислухавши сторони, представників сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16,386,391 ЦК України. Обєктом власності особи може бути, зокрема, житло житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379,382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Судом встановлено, що на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 20 травня 1989 року, виданого державним нотаріусом Четвертої дніпропетровською державною нотаріальною конторою [PERSON] домоволодіння № 20 по вулиці Петриківській у м. Дніпро (Дніпропетровськ) належить 1/6 частина [PERSON], 1/6 частини [PERSON] та 4/6 частин [PERSON]. 02 жовтня 2007 року [PERSON], померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть. Після її смерті відкрилася спадщина у вигляді 4/6 частин домоволодіння №20 по вулиці Петриковській у м. Дніпро. 23 травня 1989 року [PERSON] склала заповіт, посвідчений державним нотаріусом Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №1-1692, яким заповідала все своє майно, де б воно не було та з чого воно б не складалося, [PERSON]. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно ст. 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем і посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у ст. ст. 1251 -1252 цього Кодексу. У передбачений законом строк [PERSON] звернулася до Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. 24 червня 2008 року позивач отримала Свідоцтво про право на спадщину за заповітом на грошові внески. На 4/6 частин домоволодіння №20 по вулиці Петриковській у м. Дніпро, яке залишилося після смерті [PERSON] свідоцтво про право на спадщину отримано не було. Між сторонами по справі склалися неприязні стосунки щодо користуванням спільним майном, а саме домоволодінням №20 по вулиці Петриковській у м. Дніпро, що підтвердили допитані у судовому засіданні сторони та підтверджується матеріалами справи. Відповідно до ч.1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частинами 1 та 2 статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Проживання відповідача в спірному будинку перешкоджає позивачу розпоряджатися своєю власністю, у звязку з чим вона звернулася до суду. Відповідно до ч.1 ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зважуючи на норми Закону щодо права власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, суд вважає, що відповідач перешкоджає позивачу в користуванні його власністю. Суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача щодо вселення її до будинку підлягають задоволенню, оскільки згідно з вимогами ч.1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. За таких обставин позовні вимоги позивача [PERSON] підлягають задоволенню. Згідно з вимогами ст. 88 ЦПК України з [PERSON] (ІПН [NUMBER]) підлягає стягненню на користь [PERSON] (ІПН [NUMBER]) понесені нею судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 551 гривню 20 копійок.

Outcome: approved