Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-05 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області про усунення перешкод у користуванні власністю, та зняття з реєстрації. В обґрунтування позову посилаючись на те, що відповідно до договору купівлі-продажу від 05.09.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Солошенко Ю.В. та зареєстрованого в реєстрі під № 2018 позивач є власником 54/100 частини домоволодіння [ADDRESS] В зазначеному домоволодінні зареєстровані відповідачі - [PERSON], який є колишній власником домоволодіння та член його сім'ї [PERSON]. Однак з 05.09.2015 відповідачі у домоволодінні не проживають, не користуються ним, не несуть витрат на його утримання. Тому позивач просить визнати [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням - 54/100 частин домоволодіння [ADDRESS] У судове засідання представник позивача не з'явився, надав до суду заяву, в якій просив розглядати справу у його відсутність, позовні вимоги підтримує, просив їх задовольнити, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідачі до судового засідання не з'явилися, про час, дату та місце слухання справи повідомлені належним чином. Тому суд вважає можливим зі згоди представника позивача, у відповідності до вимог ст. 224 ЦПК України, провести заочний розгляд справ та постановити заочне рішення. Представник третьої особи - Головне управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області у судове засідання не з'явився, про слухання справи повідомлений належним чином. Дослідивши докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлені вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16,386,391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379,382 ЦК України). Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 05.09.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Солошенко Ю.В. та зареєстрованого в реєстрі під №2018 позивача є власником 54/100 частини домоволодіння [ADDRESS] У зазначеному домоволодінні зареєстровані відповідачі по справі, які є колишнім власником домоволодіння та членом його сім'ї. Однак в домоволодінні відповідачі не проживають, не користуються ним, не несуть витрат на його утримання. Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї. Таким чином, позовні вимоги щодо визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, що є підставою для зняття їх з реєстрації, є законними та обґрунтованими. З урахуванням результату розгляду справи та у відповідності до вимог ст.88 ЦПК України стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати у розмірі 640,00 грн.

Outcome: approved