Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-06 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою до відповідача про визнання договору дарування недійсним обґрунтовуючи який зазначала, що все своє життя живе у своїй квартирі [ADDRESS] . Дану квартиру вона придбала разом зі своїм покійним чоловіком [PERSON] під час перебування у шлюбі та успадкувала після його смерті. 10 квітня 2018 року позивачу стало відомо, що 20 грудня 2008 року державним нотаріусом Української державної нотаріальної контори Антонченко О.В. було посвідчено договір дарування її квартири. Оскільки наміру і бажання укладати договір дарування свого єдиного житла вона ніколи не мала, вважає, що спірний договір дарування укладено всупереч її волі внаслідок обману, тому просила визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] укладений між [PERSON] та [PERSON] 20 грудня 2008 року посвідчений державним нотаріусом Української державної нотаріальної контори Антонченко О.В. та зареєстрований в реєстрі за № 2387, а також стягнути судові витрати. 16.02.2021 року винесено ухвалу про скасування заочного рішення Обухівського районного суду Київської області від 28 листопада 2018 року, призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження. розпочато підготовче провадження. призначено по справі підготовче судове засідання. 18.03.2021 року винесено ухвали про залучення до участі у справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача державного нотаріуса Української міської державної нотаріальної контори Київської області Антонченко Олександру Владиславівну. 22.04.2021 року винесено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позові, пояснив, що відповідач сама бажала залишити квартиру їм, в обмін на те, що з померлою позивачкою [PERSON] доглядали. [PERSON] не було відомо про договір дарування квартири, вона вважала, що підписала договір довічного утримання. Станом на сьогоднішній день позивачка [PERSON] померла. Позивачку він знав приблизно 10 років, він з мамою її доглядав. Відповідачки [PERSON] він ніколи там не бачив. Комунальні платежі [PERSON] сплачувала самостійно. Останні півтора місяці до смерті [PERSON] була прикована до ліжка. Договорі дарування позивач дала для юриста. Після смерті чоловіка [PERSON] була в депресії. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позові. Пояснив, що [PERSON] коли підписувала договір, вважала, що підписує договір довічного утримання, а не договір дарування. Будь-яких дій, як власник квартири відповідач не вчиняла, не сплачувала житлово-комунальні послуги. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечив в повному обсязі та просив відмовити в його задоволенні. Пояснив, що у позивача була копія договору дарування а не договору довічного утримання. [PERSON] знала, що підписала договір дарування. Під час укладення договору, нотаріус пересвідчилась у дієздатності [PERSON] , вона сама наполягала у нотаріуса на укладенні договору дарування. Відповідачка отримала дану квартиру у власність та використовувала її на власний розсуд. [PERSON] проживала в цій квартирі по домовленості з відповідачкою до своєї смерті. Чи отримувала відповідач ключі від квартири та чи укладала договори на оплату житлово-комунальних послуг йому не відомо. [PERSON] проживала в квартирі та користувалася нею по усній домовленості з відповідачкою. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що позивач [PERSON] проживала сама, вона допомагала їй, а [PERSON] запропонувала її доглядати за нею, оскільки вона сама, та обіцяла скласти заповіт, а у нотаріуса вона дізналася, що квартира їй не належить і потім [PERSON] розповіла, що відписала квартиру відповідачці, ще коли її чоловік був живий, але в них була домовленість, що відповідачка буде її доглядати до смерті. [PERSON] розповідала, що вона думала, що переписуючи квартиру укладає договір довічного утримання а не договір дарування. Відповідачку вона ніколи не бачила. [PERSON] дізналась про те, що квартира їй вже не належить лише в 2018 році та була шокована. Ключі від квартири вона не давала нікому, комунальні платежі вона сплачувала самостійно. Про дозвіл на проживання їй нічого не відомо. Знає, що дочка позивачки [PERSON] померла. Свідок [PERSON] будучи сусідкою померлої позивачки [PERSON] з 1984 року, в судовому засіданні пояснила, що відповідачка одного разу говорила їй, що не пускає господарку. Померла позивачка [PERSON] розповідала їй, що відповідачка лякає її,не пускає в квартиру, вона дізнавалась, як відмінити договір. Вони доглядали за [PERSON] та ховали її. Відповідачка спочатку приходила після смерті чоловіка [PERSON] , а потім припинила приходити. [PERSON] розповідала їй, що переписала квартиру на відповідачку, що вона за нею доглядала. Комунальні платежі [PERSON] сплачувала сама. Свідок [PERSON] будучи сусідкою померлої позивачки [PERSON] пояснила, що [PERSON] розповідала їй, що квартиру вона переписала на відповідачку, бо вона обіцяла її, що буде за нею доглядати довічно, проте вона не бачила відповідачку жодного разу. А доглядала [PERSON] ховала свідок [PERSON] . Заслухавши позивача та його представника, представника відповідача, свідків всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, перевіривши та дослідивши письмові докази по справі, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню повністю з наступних підстав. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено наступні обставини: Відповідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно №17998237 від 05.03.2008 року [PERSON] та [PERSON] є власниками квартири за адресою: [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] помер. Згідно договору дарування квартири від 20.12.2008 року, посвідченого державним нотаріусом Української міської державної нотаріальної контори, Антонченко О.В., зареєстрованого в реєстрі за №3254, відповідно якого [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла у дарунок належну дарувальнику на праві приватної власності квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна вбачається, що 01.04.2016 року за [PERSON] було зареєстровано право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору дарування від 20.12.2008 року. При наданні правової оцінки обставинам справи суд приймає до уваги наступне. Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частини третьої статті 2 ЦПК України до основних засад (принципів) цивільного судочинства належать, в тому числі: верховенство права, змагальність сторін, диспозитивність, пропорційність. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, дана норма закону визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Відповідно до частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, а правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Належними і допустимими докази протилежне не доведено. Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно ч. 1 ст. 627 Цивільного Кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 628 Цивільного Кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 638 Цивільного Кодексу України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У п. п. 2, 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 визначено судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК. Підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, на момент вчинення правочину. Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов`язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети. Згідно ч.1 ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Виходячи зі змісту статті 717 ЦК України договір дарування належить до безоплатних правочинів та за їх умовами обдаровані не мають перед дарувальниками будь-яких зобов`язань матеріального характеру. Згідно положень частини другої статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. З роз`яснень, які викладені в пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдарованого й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам статті 717 Цивільного кодексу України є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі частини третьої статті 203 та статті 229 ЦК України. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Сам по собі факт прочитання сторонами тексту та його оголошення нотаріусом оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору не може бути підставою для відмови в задоволенні позову про визнання цього договору недійсним, тому подібні доводи відповідача не можуть покладатись в основу судового рішення. Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування, позивачка [PERSON] зазначала, що при укладенні договору дарування вона сприймала його як договір довічного утримання, відповідно до якого відповідачка взяла на себе зобов`язання довічно надавати йому матеріальну допомогу та у випадку її смерті стане власницею спірної квартири. При оцінці достовірності вказаних тверджень суд приймає до уваги, що [PERSON] , [INFO] на час укладання оспорюваного договору було 64 роки, тобто вона була особою похилого віку та мала різні хвороби. Зокрема, відповідачкою визнано, що її спілкування із [PERSON] , яка не перебувала із нею у родинних, сімейних, дружніх чи інших близьких стосунках, було обумовлено саме послугами в допомозі у догляді за хворою людиною літнього віку. Іншого характеру відносин між сторонами правочину судом не встановлено. Достовірних даних про те, що [PERSON] в достатній мірі усвідомлювала його правову природу, бажала укладення саме договору дарування та настання правових наслідків у формі безоплатної передачі права власності на квартиру відповідачці, судом не встановлено. Повідомлені свідками обставини узгоджуються із доводами позову, оскільки з них вбачається зміна відносин між сторонами правочину з гарних до укладення договору на погані й неприязні після укладення договору, однак не вбачається достовірних даних про існування намірів позивачки подарувати квартиру відповідачці. При цьому слід прийняти до уваги, що спірна квартира була єдиним місцем проживання та реєстрації [PERSON] , іншого нерухомого майна вона не мала. Такі твердження відповідачем не спростовані та знайшли об`єктивне підтвердження під час судового розгляду. Показами свідків та поясненнями учасників процесу підтверджується, що окрім набуття права титульного власника, жодних юридично значимих дій по реалізації своїх прав власника відповідачка не вчиняла. Наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої ст. 229 та ст.ст. 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Дана позиція викладена у Постанові ВСУ від 27.04.2016 року в правовому висновку у справі № 6-372цс16, яку суд вважає за доцільним застосувати при розгляді даної справи. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до переконання, що [PERSON] не мала вільного і свідомого волевиявлення під час укладення оспорюваного договору дарування та передачу у власність відповідачці квартири, яка була її єдиним житлом, що свідчить про те, що вона не мала наміру дарувати цю квартиру, і що вона будучи людиною похилого віку, яка за станом здоров`я потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги, погоджувалась на передачу нерухомого майна у власність відповідачки лише на підставі договору довічного утримання, укладаючи спірний договір, помилялась щодо саме правової природи правочину, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення між нею і відповідачкою. А тому суд вважає, що спірний договір дарування спрямований на настання реальних наслідків, однак, не за договором дарування, а за договором довічного утримання. Надані відповідачем докази не спростовують достовірності тих обставин, які покладені в основу позову, не свідчать про існування обставин, які б давали підставу для відмови у задоволенні позову. Аналізуючи зібрані по справі докази, суд вважає, що в матеріалах справи є належні, допустимі та переконливі докази, які вказують на те, що позивачка не мала наміру відчужувати належну їй квартиру, після укладення оспорюваного правочину продовжувала безперешкодно користуватись квартирою, проживати в ній, сплачувати житлово-комунальні послуги, ключі від квартири відповідачці не передала, що дає підстави для висновку про доведеність доводів позову про те, що належне їй на праві власності нерухоме майно вибуло поза її волею. На противагу цьому відповідач під час розгляду справи не повідомила суду переконливих аргументів чи обґрунтувань своїх заперечень, посилаючись лише на презумпцію правомірності правочину та наслідки спливу позовної давності. Правочин є оспорюваним в межах цієї справи, тому подібні посилання є необґрунтованими. Суду не повідомлено і не доведено обставин, які б вказували на те, що відповідач вжила будь-яких заходів для прийняття на себе прав та обов`язків власника отриманого в дарунок нерухомого майна, предмет дарунку їй не було передано до цього часу, спорів з приводу наявності будь-яких перешкод у реалізації прав власника, усуненні перешкод у користуванні власністю між сторонами не виникало, участі в утриманні отриманої в дар квартири відповідач не брала. Вказані обставини встановлені судом і підтверджуються поясненнями учасників процесу, показаннями свідків та наявними у справі письмовими доказами. Таким чином, доводи позову знайшли об`єктивне підтвердження під час судового розгляду, що належна позивачу на праві власності квартира була відчужена усупереч її волі, тому договір дарування може бути визнаний недійсним в судовому порядку. Позивачка [PERSON] померла [INFO] після постановлення заочного рішення у цій справі, тому ухвалою суду від 01.02.2021 року була замінена на правонаступника - спадкоємця [PERSON] , який позов підтримав, тому набув право вимоги у цьому спорі та є належним позивачем, права якого підлягають судовому захисту. Поряд із тим, суд зважає на зауваження представника відповідача щодо протирічливості реквізитів оспорюваного правочину в частині реєстраційного номеру правочину, зазначений у посвідчувальному напису нотаріуса. Такий номер за правилами нотаріального діловодства може бути різним на різних примірниках одного і того ж правочину та його копіях. Однак сторонами не повідомлено суду обставин наявності іншого правочину між тими ж сторонами, або інших обставин, які б породжували сумнів достатній ідентифікації предмету спору у цій цивільній справі. Сторонами визнано дату укладення, коло сторін та зміст оспорюваного правочину, що є достатнім для надання правової оцінки цього правочину судом. Протирічливість відомостей про реєстраційний номер договору у реєстрі вчинення нотаріальних дій має наслідком часткове задоволення позову, а саме задоволення вимог про визнання недійсності правочину із достатніми ідентифікуючими ознаками, однак без зазначення відповідних суперечливих реквізитів. Будь-яких додаткових доказів, які б обгрунтовували правову позицію відповідача, підтверджували настання правових наслідків для сторін у вигляді фактичної реалізації прав дарувальника та обдарованого, передачі дарунку тощо суду не представлено, тому при новому розгляді справи відповідачем доводи позову не спростовано. Суд погоджується із доводами позову про те, що [PERSON] дізналась про порушення своїх прав як власника квартири 10 квітня 2018 року, що будь-якими доказами відповідачем не спростовано, однак узгоджується із показами свідків, поясненнями учасників процесу, які вказують на те, що будь-яких перешкод у користуванні спірною квартирою їй не чинилось, відповідачка до використання квартири не приступала, договори із житлово-комунальними організаціями були укладені саме із [PERSON] , саме вона продовжувала утримати квартиру, правовстановлюючі документи у неї були вилучені відповідачкою, тому своєчасно дізнатись про порушення своїх прав вона не могла. За таких обставин, факт порушення строків позовної давності без поважних причин судом не встановлено, достатніх підстав для застосування наслідків спливу позовної давності у цьому спорі суд не вбачає. Згідно ч.1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, розглянувши справу в межах визначених предмету спору та підстав для задоволення позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а відповідач належних і допустимих доказів на підтвердження своїх заперечень не представила, доводи позову не спростувала, тому позов підлягає задоволенню частково. Судові витрати відповідно до ст. 141 ЦПК України слід покласти на відповідача повністю.

Outcome: partial