Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-12 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням. На обґрунтування вимог позивач в заяві зазначив, що є власником будинку, розташованого за адресою: вул. 8 Березня, 4 м. Баштанка Баштанського району Миколаївської області, на підставі договору дарування. У вказаному житлі зареєстрований відповідач брат позивача, але з 2004 року відповідач не проживає в будинку позивача, а проживає за іншою адресою, місце знаходження якої позивачу невідоме, але з реєстрації за вказаною адресою не знятий. Посилаючись на те, що відповідач з 2004 року без поважних причин не проживає в будинку, що їй належить, позивач просила визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, що розташоване за адресою: вул. 8 Березня, 4 м. Баштанка Баштанського району Миколаївської області, зі зняттям його з реєстрації за даною адресою. 03.09.2018 року було відкрите провадження у справі та призначено розгляд в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 19.09.2018 року від третьої особи Баштанської міської ради Баштанського району Миколаївської області надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності та відсутність заперечень проти позову. 21.09.2018 року від відповідача до суду надійшов письмовий відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечив проти задоволення позову, оскільки він з 2010 року не проживає в спірному будинку з поважних причин, через наявність перешкод з боку колишнього власника будинку [PERSON], її чоловіка та нинішнього власника [PERSON] У звязку з такими перешкодами для відповідача у реалізації його права проживання в спірному будинку Баштанським районним судом Миколаївської області 19.12.2013 року ухвалено рішення, яким підтверджені вказані факти перешкоджання відповідачу в праві проживання в будинку та відмолено колишньому власнику [PERSON] у визнанні відповідача таким, що втратив право користування спірним будинком. Крім того, відповідач вказав, що жодним чином не перешкоджає позивачу у здійсненні її прав користування та розпорядження будинком. В судовому розгляді представник позивача позов підтримав та просив його задовольнити. Відповідач та його представники в судовому розгляді заперечували проти задоволення позову з підстав, викладених у відзиві. Вислухавши пояснення сторін, показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши наявні у справі матеріали (копію договору дарування житлового будинку від 26.02.2016 року; копію витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 01.03.2016 року; копію технічного паспорта на будинок; копію будинкової книги; акт від 11.06.2018 року №542; копію рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 19.12.2013 року №468/2627/13-ц; довідку Баштанського обєднаного управління Пенсійного фонду України Миколаївської області від 12.09.2018 року №730/02; акт про встановлення факту проживання №718 від 10.09.2018 року; акт обстеження матеріально-побутових умов проживання [PERSON] від 10.09.2018 року №719; копію пенсійного посвідчення [PERSON]; повідомлення Баштанського ВП ГУНП в Миколаївській області від 12.09.2018 року №7065/552018), суд, розглянувши спір між сторонами в межах заявлених позовних вимог, приходить до висновку про необхідність задоволення позову. В судовому засіданні встановлено, що позивачу [PERSON] на праві власності належить будинок, розташований за адресою: вул. 8 Березня, 4 м. Баштанка Баштанського району Миколаївської області, який отриманий позивачем у власність за договором дарування від 26.02.2016 року, укладеним між [PERSON] (дарувальником) та [PERSON] (обдаровуваною). Відповідач [PERSON] не є співвласником даного житла та зареєстрований у вказаному будинку її попереднім власником [PERSON] 02.06.2001 року як член її сімї, але з 2010 року у вказаному житлі не проживає, та з реєстрації за даною адресою відповідач не знявся. До реєстрації відповідача в спірному будинку, з 15.03.1988 року його місце проживання було зареєстроване за місцем проживання його батька [PERSON] за адресою: вул. Васляєва, 11 м. Баштанка Щодо причин такого тривалого непроживання відповідача у спірному будинку, то свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в суді пояснили, що між відповідачем та колишнім власником [PERSON] склались неприязні відносини та відбувались постійні конфлікти, при цьому свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] вказали, що власник житла та члени його сімї не допускали відповідача до спірного житла. Крім того, рішенням Баштанського районного суду Миколаївської області від 19.12.2013 року у справі №468/2627/13-ц було відмовлено в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання останнього таким, що втратив право користування спірним будинком та встановлено, що відповідач не проживав у спірному будинку з поважних причин через наявність перешкод щодо цього з боку позивача. При цьому, незважаючи на таке тривале порушення права відповідача на користування житлом, яке належало його матері, він з 2010 року не звертався в передбаченому законом порядку за судовим захистом його порушеного права. Згідно з ч. 1 ст. 311 та ст. 391 ЦК України житло фізичної особи є недоторканним, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст.ст. 150, 156 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст. 64 ЖК України. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст.162 ЖК України. За ч.2 ст. 64 ЖК України до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з вимогами ст. 405 ЦК України члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналізуючи процитовані вище норми, суд зауважує, що право користування членів сімї власника належним йому житлом, визначене в ст. 405 ЦК України є правом користування чужим майном, оскільки вказана стаття міститься в Главі 32 Розділу ІІ Книги третьої ЦК України «Право користування чужим майном». Тому таке право користування чужим майном не зумовлює виникнення у особи, яка користується таким правом, прав власності на таке майно або на будь-яку його частину. Більше того, з вказаних вище підстав за своєю сутністю передбачене ст. 405 ЦК України право користування чужим майном є спеціальним різновидом сервітуту, а тому на таке право користування відповідачем спірним житлом поширюються положення ст. 406 ЦК України, в тому числі п.5 ч.1 ст. 406 ЦК України, відповідно до якого сервітут припиняється у разі невикористання сервітуту протягом трьох років підряд. Аналіз положень ст. 405 ЦК України через призму положень п.5 ч.1 ст. 406 ЦК України вказує на те, що вчинення перешкод колишнім власником житла в реалізації відповідачем його права користування таким житлом свідчило про поважність не проживання відповідача у спірному житлі більше одного року і неможливість з цих підстав визнання його таким, що втратив право користування спірним житлом за ст. 405 ЦК України, але факт не проживання у спірному житлі з цих самих підстав понад три роки підряд незалежно від підстав такого не проживання, не звільняє особу від правових наслідків, передбачених п.5 ч.1 ст. 406 ЦК України щодо припинення сервітуту, яка передбачає припинення сервітуту через його невикористання протягом трьох років підряд незалежно від причин такого невикористання. В даному випадку положення п.5 ч.1 ст. 406 ЦК України, з одного боку, забезпечують особі, яка користується відповідним сервітутом, можливість судового захисту свого права від порушень в межах строків позовної давності, з іншого боку, в разі невикористання особою права на такий захист передбачає припинення вказаних правовідносин, що, в свою чергу, забезпечує реалізацію принципу правової визначеності правового статусу майна, оскільки ситуація, коли сервітут не використовується більше трьох років підряд, а користувач сервітуту не звертається за захистом своїх прав і через сплив вказаного строку фактично вже не може захистити свого права в суді, але сервітут при цьому зберігає свою дію лише формально, обмежуючи права власника, - очевидно суперечитиме принципу правової визначеності та без достатніх підстав і законної мети обмежуватиме права власника майна. У випадку, який є предметом судового розгляду, склалися саме такі правовідносини, з одного боку відповідач з 2010 року неправомірно був обмежений попереднім власником у праві користування житлом, яке передбачене ст. 405 ЦК України і що було встановлено рішенням Баштанського районного суду Миколаївської області від 19.12.2013 року у справі №468/2627/13-ц, з іншого боку, з того ж часу, тобто значно більше, аніж три роки підряд, не використовував своє право на чуже майно та не звертався за його захистом у судовому порядку. Крім того, право користування чужим майном за ст. 405 ЦК України стосується виключно членів сімї власника такого житла. Тобто обовязковою підставою для виникнення та існування такого права користування є членство особи в сімї власника житла. Якщо ж особа, яка була власником житла припинила своє право власності на таке житло (перестала бути власником житла) і таке житло перейшло у власність особи, яка не є членом сімї осіб, які таким житлом користувались в силу ст. 405 ЦК України, то і члени сімї колишнього власника житла втрачають право користування ним відповідно до п. 4 ч.1 ст. 406 ЦК України у звязку з припиненням обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. У випадку, який є предметом судового розгляду, [PERSON], членом сімї якої був відповідач [PERSON], у звязку з чим і набув прав, передбачених ст. 405 ЦК України, - припинила своє право власності на будинок, відчуживши його за договором дарування від 26.02.2016 року позивачу [PERSON] При цьому, коло членів сімї власника житла визначене процитованою вище ч.2 ст. 64 ЖК України, а письмовими доказами та показаннями свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] підтверджено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є родичами неповнокровними сестрою та братом, проте не є членами сімї в розумінні ч.2 ст. 64 ЖК України, оскільки тривалий час до зміни власника будинку мають свої сімї, не проживають разом, не поєднані спільним побутом, не ведуть спільного господарства та не мають взаємних прав та обовязків. За такого, оскільки з 01.03.2016 року (з часу реєстрації права) новим власником спірного будинку по вул. 8 Березня, 4 м. Баштанка Баштанського району Миколаївської області стала позивач [PERSON], яка не є членом сімї відповідача [PERSON], то відповідно до описаних вище обставин та положень закону право відповідача на користування чужим майном, передбачене ст. 405 ЦК України, припинилось відповідно до п. 4 ч.1 ст. 406 ЦК України і позивач мала право в будь-який момент після набуття права власності на вказане житло звернутись до суду з відповідними вимогами про визнання відповідача таким, що втратив право користування належним їй житлом. При цьому, між сторонами відсутні будь-які договірні правовідносини з приводу володіння та користування відповідача житловим будинком позивача, оскільки в судовому засіданні не добуто належних та допустимих доказів укладення між позивачем та відповідачем договорів найму належного позивачу житла (який відповідно до ст. 811 ЦК України має укладатись в письмовій формі) та такі факти позивачем заперечуються і відсутні будь-які дані про досягнення між сторонами домовленостей по всім істотним умовам договору найму житла (предмет, строк, плата). У звязку з наведеним відповідач підлягає визнанню таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: вул. 8 Березня, 4 м. Баштанка Баштанського району Миколаївської області. Відповідно до ст. 7 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні зняття з\~реєстрації місця\~проживання особи\~здійснюється на\~підставі судового\~рішення,\~яке набрало\~законної сили,\~про позбавлення\~права користування\~житловим приміщенням,у звязку з чим, саме вказане рішення є підставою для звернення до уповноваженого органу для зняття відповідачів з реєстрації в будинку позивача. Внаслідок задоволення позову з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по оплаті судового збору відповідно до положень ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного, ст.ст. 150 Житлового кодексу України, ч. 1 ст. 311 та ст. 391, 406 Цивільного кодексу України та

Outcome: approved