Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-05 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON], третіх осіб: Чернігівської сільської ради Лозівського району Харківської області, [PERSON], [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, посилаючись на те, що вона є власником будинку, розташованим за адресою: [ADDRESS]. Крім неї в даному будинку зареєстровані: її онука [PERSON], невістка [PERSON] та відповідач по справі разом з неповнолітні дітьми [PERSON] і [PERSON], хоча остання разом зі своїми дітьми в вищевказаному будинку з 2009 року не проживає, комунальні послуги не сплачує, будинком не цікавиться, ремонтом не займається. Вибуваючи з будинку відповідач ніяких претензій щодо житла не заявляла, але самостійно знятися з реєстрації не бажає. 26 жовтня 2017 року позивач уточнила свої позовні вимоги та просила усунути перешкоди у здійсненні нею права користування її власністю шляхом позбавлення відповідача та неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] права користування житловим приміщенням, будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS], шляхом зняття їх з реєстрації місця проживання за вказаною адресою. Також просила не стягувати з відповідача судові витрати, понесені нею при подачі позовної заяви до суду. Позивач в судове засідання не з'явилася, але надала суду заяву в якій просила розглянути справу за її відсутності, уточнені позовні вимоги підтримує в повному обсязі та в разі неявки відповідача по справі не заперечує проти ухвалення заочного рішення, наслідки ухвалення заочного рішення їй відомі та зрозумілі. Відповідач в судове засідання не з'явилася, але надала суду свою заяву в якій просила розглянути справу за її відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечує та зазначила, що вона разом з дітьми зареєстрована за вказаною адресою, але фактично за даною адресою не проживала та не бажає проживати в майбутньому, тому не заперечує проти того, щоб її разом з неповнолітніми дітьми були виписані зі спірного житлового будинку. Також позивач надала суду телефонограму в якій зазначила, що на даний час фактично разом з дітьми мешкає за адресою: [ADDRESS], а тому не заперечує проти задоволення позовних вимог в повному обсязі. Представник третьої особи Чернігівської сільської ради Лозівського району Харківської області, як органу опіки та піклування в судове засідання не з'явився, але надав суду заяву в якій просив розглянути справу за відсутності представника, позовні вимоги визнають в повному обсязі. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явилася, але надала суду свою заяву в якій просила розглянути справу за її відсутності, позовні вимоги підтримує. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явилася, але надала суду телефонограму в якій просила розглянути справу за її відсутності, позовні вимоги підтримує. Дослідивши матеріали справи, перевіривши докази, представлені сторонами на виконання вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України і які вони вважають достатніми для обґрунтування і заперечення заявлених вимог, з'ясувавши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що уточнені позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Статтями 1, 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних цивільних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку. Способами захисту цивільних прав та інтересів, можуть зокрема бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення та інші. Судом встановлено, підтверджено наявними у справі доказами, що позивач [PERSON] згідно додаткового свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19.09.2006 року, посвідченого державним нотаріусом Лозівської державної нотаріальної контори Харківської області Звада В.В. набула право власності на житловий будинок з відповідними надвірними будівлями, розташований за адресою: [ADDRESS] В даному будинку зареєстрована відповідач по даній справі разом з неповнолітніми дітьми: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. З моменту реєстрації, а саме з 2009 року відповідач разом з неповнолітніми дітьми в спірній квартирі не проживає, вона забрала всі свої особисті речі та вибула на інше постійне місце проживання, де і мешкає по теперішній час. Вибуваючи з постійного місця проживання, відповідач ніяких претензій на житло не мала. Відповідач в будинок не з'являється. Всі обов'язки пов'язані з договором найму житлового майна виконує позивач по справі. Позивач, як власник будинку, ніяких договорів (оренди, найму чи піднайму) з відповідачем не укладала, ніяких обов'язків перед нею не має. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном, хоча б ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Вказана стаття встановлює право власника житла на власний розсуд визначати, хто має право в ньому проживати. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. В даному разі з вини відповідача права позивача обмежені. Відповідач в даному разі своїм протиправним поводженням створює перешкоди, що заважають нормальному здійсненню права власності, а саме неможливість оформлення субсидії по оплаті комунальних послуг та нарахування комунальних послуг, якими позивач не користується, але повинна сплачувати з вини відповідача, тощо. Неодноразові, як усні так і письмові вимоги позивача щодо зняття з реєстрації відповідач ігнорує. Позивач ніяких перешкод у здійсненні права користування жилим приміщенням відповідачу не чинила, за захистом порушеного права на проживання відповідач не зверталася, особистих речей, майна, яке належить відповідачу в будинку не має. Конституцією (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року, відповідно до закону №475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Згідно ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок, квартиру, користуються нею для особистого проживання, членів їх сімей, мають право розпоряджатися цією власністю на власний розсуд. Відповідно до ст. 405 ЦК України особа втрачає право на користування житлом, у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. п. 34, 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», під час розгляду позовів про визнання особо такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення ( пункт 3 частини першої ст. 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону ( особистий сервітут, частина перша ст. 405 ЦК України). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені Главою 32 ЦК України. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення ст. 405 ЦК України. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Вказаною нормою забезпечено право дітей на житло батьків, що належить їм на відповідній правовій основі. Законодавство України покладає на органи опіки та піклування обов'язок щодо здійснення контролю за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав та інтересів дітей. Відповідно до статті 12 Закону України «Про основи захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» неприпустиме зменшення або обмеження прав чи інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень Аналіз положень Сімейного кодексу України, Закону України «Про охорону дитинства» дає можливість стверджувати, що законодавчі акти вимагають здійснення контролю за збереженням житлових прав дітей саме на етапі вчинення правочинів з нерухомим майном, право власності на яке або право користування яким мають діти. Норма ст. 177 Сімейного кодексу України направлена на посилення захисту житлових та майнових прав дітей і надає право органам опіки та піклування відмовляти у наданні батькам дитини згоди на вчинення правочинів, у результаті яких порушуються права на житло такої дитини, тобто дитина буде позбавлена права власності або права користування житлом без надання іншого рівноцінного житла або покращення житлових умов. Факт не проживання відповідача разом з неповнолітніми дітьми по справі в будинку № 27 по вул. Лесі Українки в с. Чернігівське, Лозівського району, Харківської області з 2009 року вбачається з заяви відповідача, в якій зазначено, що вона разом з дітьми з моменту реєстрації, а саме на протязі останніх восьми років, в вищевказаному будинку не проживає та не має наміру проживати в цьому будинку в майбутньому, не сплачує комунальні послуги, не несе витрати, пов'язані з утриманням будинку, на даний час проживає разом з дітьми за адресою: [ADDRESS]. Відповідач разом з неповнолітніми дітьми вибула на інше постійне місце проживання, не проживає в будинку більш ніж один рік, не заперечує проти задоволення позовних вимог, отже з цього моменту вона разом з дітьми втратила право користування жилим приміщенням. За таких обставин суд вважає, що уточнені позовні вимоги позивача підлягають задоволенню.

Outcome: approved