Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-10 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить: надати їй дозвіл на тимчасовий виїзд малолітнього [PERSON], [INFO] в супроводі матері до Російської Федерації на строк з 01.06.2016 р. до 01.09.2016 р. без дозволу (згоди) та супроводу батька дитини [PERSON] для відпочинку та оздоровлення; надати їй дозвіл на оформлення документів для тимчасового виїзду малолітнього [PERSON], [INFO] в супроводі матері до Російської Федерації на строк з 01.06.2016 р. до 01.09.2016 р. без дозволу (згоди) та супроводу батька дитини [PERSON], посилаючись на те, що вони з відповідачем є батьками [PERSON], [INFO]. Син мешкає з нею та перебуває на її утриманні, батько дитини участі у вихованні дитини не приймає, не цікавиться її розвитком, психологічним станом. Відповідач було засуджено умовно та на даний час він перебуває у розшуку. Вона є багатодітною матір'ю та планує на період літніх канікул тимчасово виїхати до родичів до Російської Федерації з метою оздоровлення сина. Відповідач не може у нотаріуса надати згоду на виїзд дитини за кордон. Позивач [PERSON] в судовому засіданні підтримала позовні вимоги з підстав наведених у позовній заяві, просила позов задовольнити, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи. Відповідно до ст.224 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), суд вважає за можливе проводити заочний розгляд справи у відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказів. Представник третьої особи - Органу опіки та піклування Артемівської міської ради [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю, вважає, що надання дозволу на тимчасовий виїзд житини за кордон буде відповідати інтересам дитини. Заслухавши пояснення позивача, представника третьої особи, суд вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є батьками малолітньої дитини [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с.6). Позивач [PERSON] є багатодітною матір'ю дітей [PERSON], 2008 р.н, [PERSON],2012 р.н., [PERSON], 2013 р.н., що підтверджується копією посвідчення серії [NUMBER] (а.с.5). Як вбачається з акту від 10.03.2016 р. відповідач [PERSON] за місцем своєї реєстрації: [ADDRESS] не проживає. Свідок [PERSON] в судовому засіданні надала показання про те, що відповідач є її братом та батьком [PERSON] З жовтня 2014 року місцезнаходження його не відомо. Конвенцією ООН про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина 1 статті 3 Конвенції ООН). Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (частина 1 статті 18 цієї Конвенції). Відповідно до ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Статтею 25 ЦК України встановлено, що здатність мати цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження. У випадках, встановлених законом, здатність мати окремі цивільні права та обов'язки може пов'язуватися з досягненням фізичною особою відповідного віку. Відповідно до частини 3 статті 313 ЦК України здатність фізичної особи, яка не досягла шістнадцяти років, мати право на виїзд за межі України обумовлена згодою на це батьків (усиновлювачів), піклувальників та їхнім супроводом або супроводом осіб, які уповноважені ними. Порядок оформлення документів для виїзду громадян України за кордон визначається Законом України «Про порядок виїзду і в'їзду в Україну громадян України». Частиною 2 статті 4 вказаного Закону встановлено, що оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно з п.2 ч.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №57 від 27 січня 1995 року зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України №932 від 11 липня 2007 року, виїзд за межі України громадян України, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або в супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків здійснюється у разі пред'явлення оригіналу або нотаріально посвідченої копії рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, зі змісту вказаних вище норм вбачається, що у разі наявності відмови одного з батьків про надання дозволу на виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон, такий виїзд може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до ч. 7 ст. 6 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 27 Європейської Конвенції про права дитини від 20.11.1989 p., ратифікованої 27.02.1991 p., за якою, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ст. 150 та ч. 1 ст. 155 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, готувати її до самостійного життя, поважати дитину, і здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Відповідно до ч. 2 ст. 155 Сімейного кодексу України, за якою батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 дозвіл може бути надано до конкретної країни і на визначений проміжок часу. Суд вважає, що виїзд дитини разом з позивачем за кордон сприятиме розширенню світогляду дитини, добре позначиться на її духовному та інтелектуальному розвитку як особистості, розширить її кругозір, сприятиме укріпленню стану здоров'я дитини. Враховуючи викладене, а також те, що відповідач не надає добровільної згоди на виїзд дитини за кордон, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог.

Outcome: approved