Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-28 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача визнання договору недійсним, повернення грошових коштів та стягнення моральної шкоди. На обґрунтування вимог позивач в заяві зазначив, що 28.05.2014 року між ним та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» був укладений договір фінансового лізингу № 010306, предметом якого став трактор МТЗ 892.2 вартістю 210000 грн. Відповідно до досягнутих сторонами домовленостей позивачем 28.05.2014 року було здійснено оплату в сумі 21000 грн. (яку позивач сприймав як авансовий платіж), однак, відповідач відмовився передавати позивачу предмет лізингу, посилаючись на те, що договором передбачено необхідність сплати 50 % вартості предмету лізингу, й що сплачені позивачем кошти в сумі 21000 грн. є комісією за організацію та оформлення договору. При цьому, позивач зазначив про те, що у виданому йому відповідачем для оплати рахунку на суму 21000 грн. не вказано призначення даного платежу. Вважає, що умови укладеного договору є несправедливими та непрозорими, оскільки відповідач сформулював умови договору в односторонньому порядку, в результаті чого утворився дисбаланс договірних прав і обов'язків на шкоду позивачеві, договір не передбачає можливість його розірвання з ініціативи лізиногоодержувача, який не мав можливості при укладенні договору детально ознайомитися з його умовами, без врахування інтересів останнього, суперечить вимогам закону та є недійсним. Позивач зазначив, що відповідач набув його грошові кошти в сумі 21000 грн. безпідставно, й тому зобов'язаний їх повернути. Крім того, за твердженням позивача йому була заподіяна моральна шкода в розмірі 6000 грн. На підставі викладеного, позивач просив визнати договір лізингу недійсним, стягнути з відповідача 21000 грн. безпідставно набутих коштів та 6000 грн. заподіяної моральної шкоди. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив його задовольнити. Відповідач двічі не забезпечив явку до суду свого представника, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся вчасно та належним чином (рекомендованим листом зі зворотнім повідомленням). Від відповідача не надходило будь-яких заяв. З огляду на те, що в матеріалах справи є достатньо даних про права та обов'язки сторін, та відповідач належним чином повідомлений, суд ухвалив про заочний розгляд справи. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши наявні у справі матеріали (квитанцію № 1494.800.1 від 28.05.2014 року; копію реквізиті вів по сплаті на рахунок № 26006379153 за угодою № 010306; копію договору фінансового лізингу № 010306 від 28.05.2014 року; копію додатку № 1 до договору фінансового лізингу № 010306 від 28.05.2014 року; копію додатку № 2 до договору фінансового лізингу № 010306 від 28.05.2014 року; копію додатку № 3 до договору фінансового лізингу № 010306 від 28.05.2014 року), суд, розглянувши спір між сторонами в межах заявлених позовних вимог, приходить до висновку про недоведеність заявлених вимог і необхідність відмови в задоволенні позову. В судовому засіданні встановлено, що 28 травня 2014 року між сторонами був укладений договір фінансового лізингу № 010306, предметом якого став трактор МТЗ 892.2 вартістю 210000 грн. Згідно з умовами вказаного договору, з якими позивач ознайомлений в повному обсязі, про що свідчать його підписи на кожній сторонці договору та додатків до нього, відповідач (лізингодавець) взяв на себе зобов'язання придбати у власність трактор МТЗ 892.2, вартістю 210000 грн., та передати його у користування позивачу (лізингоодержувачу) протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати позивачем на рахунок відповідача авансового платежу (50 % від вартості предмета лізингу), комісії за організацію та оформлення даного договору (10 % від вартості предмета лізингу) та комісії за передачу предмета лізингу (3 % від вартості предмета лізингу) (п.1.7 Договору). П. 8.2. договору визначений склад лізингових платежів. Згідно з п. 8.2.1 договору перший лізинговий платіж складається із: комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням цього договору, яка розраховується як комісія за організацію, яка визначена у додатку № 1 до цього договору, авансу ціни предмета лізингу, який розраховується як авансовий платіж, який визначений у додатку №1 до договору, комісійної винагороди лізингодавця за передачу предмета лізингу, як платіж, що покриває витрати лізингодавця пов'язані з організацією передачі предмета лізингу, вказана комісія також визначена в додатку №1 до договору. Згідно з додатком № 1 до договору фінансового лізингу вартість предмету лізингу становить 210000 грн., відсоток платежів 50 %, сума виплат 105000 грн., щомісячний платіж 8750 грн., комісія за організацію (10 %) - 21000 грн., комісія за передачу (3 %) - 6300 грн. Згідно з додатком № 2 до договору фінансового лізингу вартість предмету лізингу становить 210000 грн., авансовий платіж 50 %, сума лізингу 105000 грн., викупна вартість 3150 грн., відсоткова ставка 10 %, комісія 5 % та щомісячний платіж 2497,94 грн., а також витрати, які сплачує лізингоодержувач за відвантаження предмета лізингу у виді комісії за передачу автомобіля у сумі 6300 грн. У відповідності до умов договору 28.05.2014 року позивачем було здійснено оплату комісії за організацію та оформлення договору лізингу в сумі 21000 грн. Із ст. 11 ч.1 ЦПК України слідує, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів поданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно зі ст.ст. 203, 204 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Як на підставу для визнання укладеного між сторонами правочину недійсним позивач посилається на введення його в оману, оскільки за попередніми домовленостями сплачена позивачем 21000 грн. мала б бути авансовим платежем, і омана в даному випадку підтверджується відсутністю призначення в рахунку для оплати та квитанції про сплату 21000 грн. Проте, суд не може з таким погодитись, оскільки надані на розгляду суду реквізити не є рахунком для сплати, а є саме відповідними розрахунковими реквізитами, за якими мають здійснюватись платежі. Самі ж платежі та їх порядок конкретизовано визначені в п. 1.7, 8.2 договору лізингу та в додатках №1-2 до даного договору. Крім того, спростовується позиція позивача щодо відсутності призначення платежу в квитанції № 1494.800.1 від 28.05.2014 року про сплату 21000 грн., оскільки зі змісту самої квитанції слідує, що [PERSON] сплатив ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» 21000 грн. призначення платежу - комісія за організацію відповідно до договору 010306. За договором лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - в можливості користуватися та придбати предмет лізингу у власність. Згідно зі ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом та інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Що ж стосується попередніх домовленостей між сторонами, які могли ввести позивача в оману, то наявність та зміст таких домовленостей позивачем не доведений, крім того, відповідно до п. 14.6 договору лізингу після його підписання всі попередні домовленості вважаються такими, що втратили чинність. Як на підставу для визнання укладеного між сторонами договору недійсним позивач також посилається на те, що умови спірного договору є, на думку позивача, несправедливими та непрозорими, сформульовані відповідачем в односторонньому порядку без врахування інтересів споживача, внаслідок чого утворився дисбаланс прав та обов'язків (наприклад - договір не передбачає можливість його розірвання з ініціативи позивача), що суперечить вимогам Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; встановлення обов'язку споживача виконати всі зобов'язання, навіть якщо продавець (виконавець, виробник) не виконає своїх. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. При цьому, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна одночасна наявність перелічених ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст.3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві. Проте позивач в супереч вимогам ст. 60 ЦПК України не вказав у чому саме полягає несправедливість окремого положення договору фінансового лізингу, можливе визнання недійсним якого потягло б за собою визнання недійсним всього договору, як того вимагає позивач. Що стосується того, що умови договору визначені в односторонньому порядку відповідачем, то вказана обставина не може бути підставою для визнання договору недійсним, оскільки допускається нормами ЦК України (ст.ст. 633-634) при укладені публічних договорів та договорів приєднання. Що ж до того, що договір не передбачає можливість його розірвання за ініціативи позивача, то відповідно до п. 14.12 договору лізингу взаємовідносини сторін, що не врегульовані даним договором, регламентуються чинним законодавством України. При цьому, відповідно до ч.1 ст. 7 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингоодержувач має право відмовитися від договору лізингу в односторонньому порядку, письмово повідомивши про це лізингодавця, у разі якщо прострочення передачі предмета лізингу становить більше 30 днів, за умови, що договором лізингу не передбачено іншого строку. Крім того, можливість розірвання договору на вимогу однієї із сторін передбачена також ст.ст. 651-652 ЦК України. Оспорюваний договір також передбачає обов'язок відповідача по передачі предмету лізингу за умови дотримання позивачем своїх обов'язків, а не на власний розсуд відповідача, тому відсутні підстави говорити про безтоварність правочину, крім того, договір також визначає і інші взаємні права та обов'язки його сторін. Тому відсутні підстави для висновку при дисбаланс взаємних прав та обов'язків сторін за укладеним між сторонами договором лізингу, а, отже, і відсутні підстави для визнання вказаного договору недійсним. При цьому, оскільки відсутні підстави для визнання договору недійсним, то і відсутні підстави для повернення виконаного за даним договором та для відшкодування моральної шкоди. За таких обставин, позов [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про визнання договору недійсним, повернення грошових коштів та стягнення моральної шкоди не може бути задоволений через недоведеність позовних вимог та обставин, які їх обґрунтовують. При цьому, поданий позов є позовом про захист прав споживачів, і всі його вимоги є похідними від цього, а відповідно до п.7 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються споживачі - за позовами, що пов'язані з порушенням їхніх прав. Тому сплачений позивачем при зверненні до суду судовий збір підлягає поверненню позивачу відповідно до п.1 ч.1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір». На підставі ст. 204 ЦК України, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» та

Outcome: dismissed