Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-11 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом посилаючись на те, що вона являється власником квартири [ADDRESS]. В даній квартирі, зареєстровано місце проживання відповідача, яка не проживає за вказаною адресою без поважних причин з червня 2016 року, а існування її реєстрації порушує права позивача як власника житла, оскільки вона вимушена сплачувати комунальні послуги за мешканця, який фактично не проживає в квартирі. Посилаючись на ст.ст. 391,405 ЦК України, просила визнати твідповідача такою, що втратила право користування зазначеним житлом. В судове засідання позивач не з'явилася, надала заяву, в якій просила розглядати справу без її участі, позов підтримала в повному обсязі та просила задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач в призначений час в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Згідно ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення суду на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи вищевикладене, оскільки позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд вважає необхідним ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних доказів. Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до договору купівлі-продажу однокімнатної квартири, посвідченого приватним нотаріусом Херсонського нотаріального округу Зоріною Н.В. 22.08.2013 року, [PERSON] придбала та є власником квартири [ADDRESS]. Право власності позивача на вищевказаний будинок підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №8365381 від 22.08.2013 року. Відповідно до довідки Кізомиської сільської ради Білозерського району Херсонської області № 800 від 07.08.2017 року, акту обстеження для встановлення факту проживання осіб за місцем реєстрації від 25.07.2017 року, відповідач значиться зареєстрованою за адресою: [ADDRESS] проте фактично за вказаною адресою не проживає з червня 2016 року. Частиною першою статті 383 ЦК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Відповідно до ст.150 Житлового кодексу України, громадяни, які мають у приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно із ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Вказане положення закону визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб та будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушення права та з яких підстав. Аналогічна правова позиція Верховного Суду України викладена в постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16, яка відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України. Статтею 72 ЖК України передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно ч.ч.2,3 ст. 64 Житлового кодексу УРСР членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ч.4 ст.9 Житлового кодексу УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Зі змісту ст. 405 ЦК України вбачається, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що в судовому засіданні надано достатньо доказів того, що відповідач більше як один рік відсутня за місцем своєї реєстрації, інших домовленостей між сторонами щодо користування житловим будинком не було, підстав для збереження за відповідачем житлового приміщення, передбачених ст.71 ЖК України, не встановлено, реєстрація відповідача у квартирі позивача створює останній перешкоди у користуванні та розпорядженні належним їй майном, у зв'язку з чим вказане порушене право позивача підлягає захисту шляхом задоволення позову у повному обсязі та визнання відповідача такою, що втратила право користування вказаним житлом. Згідно ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрат. Враховуючи, що позивачем понесені витрати за сплачений судовий збір в сумі 640 грн. та за оголошення в пресі в сумі 225 грн , вказані витрати в загальній сумі 865 грн. підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: approved