Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-19 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, а саме на домоволодіння [ADDRESS]. В обґрунтування своєї заяви позивачка пояснила, що 26 жовтня 1999 року сусідка позивачки - [PERSON], при свідках, віддала їй у власність належне їй домоволодіння [ADDRESS], яке було в аварійному стані та з даного часу позивачка є єдиною хто почав добросовісно та відкрито користуватися вказаним домоволодінням, зберігати та ремонтувати його й продовжує здійснювати вказані речі вже на протязі майже шістнадцяти років. Згідно ст. 3 діючого Цивільного кодексу загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, судовий захист цивільного права та інтересу. Так, ч. 1 ст. 15 ЦК України (в редакції 2004 року) визначає, що кожна особа має право на захист свого цивільного право у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а також встановлюються способи захисту цих прав. Таким чином, вважає, що оскільки право власності за набувальною давністю визнається виключно в судовому порядку, то позивачка вимушена звернутися до суду, оскільки відсутні інші шляхи захисту її прав та законних інтересів, які на підставі ст. 55 Конституції України - захищаються судом. Згідно ст. 124 КУ юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України вважає, що способом захисту прав позивачки судом має бути - визнання права. Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав суду заяву в якій вказав, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить суд ухвалити рішення на користь позивачки, не проти, щоб справа розглядалася у заочному порядку. Відповідачка належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи через розміщення оголошення в засобах масової інформації, що підтверджується газетою «Вісті Придніпров'я», в судове засідання не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила. На підставі наявних у справі доказів та зі згоди представника позивача суд вважає за можливе ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України Суд, дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, знаходить позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 26 жовтня 1999 року сусідка позивачки - [PERSON], добровільно, при свідках, віддала позивачці у власність належне їй домоволодіння [ADDRESS], яке було в непридатному для проживанні стані та віддала документи на нього, а саме: правовстановлюючий документ, технічний паспорт та домову книгу (а.с. 7-8). Вказані обставини підтверджуються розпискою від 26.10.1999 року, складеною та підписаною власноруч [PERSON] при наступних свідках: [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с.5). Той факт, що [PERSON] є власником вказаного домоволодіння підтверджується довідкою-характеристикою №761/2 від 17 березня 1997 року, виданою КП «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» (а.с.6), згідно якої домоволодіння [ADDRESS] зареєстровано в бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзі № 249-309 за гр. [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 11 липня 1996 року, посвідченого державним нотаріусом Сьомої криворізької державної нотаріальної контори, реєстр №1-2518. Розпискою від 26 жовтня 1999 року також встановлено, що на момент передачі вказаного домоволодіння, останнє було в аварійному стані: не було вікон, дверей, знята електропроводка, пробиті стелі в самому будинку та літній кухні, не було котла опалення, вирізане парове опалення, почали розбирати кришу та стіни. Позивачка після отримання вказаного домоволодіння разом зі своєю сім'єю почала його відбудовувати та відновлювати: перекрили кришу, поставили вікна та двері, провели газ та встановили опалення, провели електрику. З вказаного періоду постійно проживає у даному домоволодіння, користується та оплачує всі комунальні послуги, здійснювала поточний та косметичний ремонти,кожен рік засаджує огород, вирощує різні овочеві та фруктові культури, висадила нові молоді дерева. Вказані обставини та сам факт добросовісного, вільного та відкритого володіння домоволодінням [ADDRESS] підтверджуються наступними доказами: довідкою від 17 лютого 2014 року, складеної сусідами та посвідченої головою квартального комітету №66 Кучеренко Т.В. (а.с.10); довідкою від 17 листопада 2014 року (а.с.11), договором про надання послуг з газопостачання №1063145 від 17.09.2004 року (а.с.12-15), квитанціями про оплату комунальних платежів, квитанцією про підключення газопостачання від 2004 року, випискою з особового рахунку по адресі: [ADDRESS], актами на відключення від газопостачання за 2007, 2008 та 2009 роки, товарними чеками на придбання будівельних матеріалів, фотокартки домоволодіння [ADDRESS] (а.с.16-39), висновком з незалежної оцінки № 507 (а.с.40-43). Згідно ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність). Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. Згідно ч.8 прикінцевих та перехідних положень до ЦК України, який почав діяти з 01 січня 2004 року, правила статті 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Тобто, у цьому випадку відлік набувальної давності має здійснюватися з 01 січня 2001 року. Відповідно до положень Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року встановлено, що при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Суд приходить до висновку, що позивачка [PERSON] добросовісно заволоділа, і протягом більш ніж 15 років поспіль продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном, а саме домоволодінням [ADDRESS], яке належало [PERSON].

Outcome: approved