Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-13 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON]; третя особа: Центр надання адміністративних послуг Синельниківської міської ради про усунення перешкод в користуванні та володінні житловим будинком, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що він, [PERSON], є власником 1/5 частини жилого будинку, а саме квартири [ADDRESS]. Зазначена квартира [ADDRESS] належить йому на підставі договору дарування жилого будинку, посвідченого 16 грудня 1998 року приватним нотаріусом Синельниківського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Ситник О.В.,зареєстрованого Синельниківським Ы І 13 вересня 1999 року за № 2046/11. Відповідач по справі, [PERSON], зареєстрована у зазначеній квартирі зі згоди колишнього власника житла 21 травня 1991 року, тобто була вже зареєстрована в ній на момент укладення з ним договору дарування. З цією людиною він не знайомий і ніколи її не бачив. Згідно довідки, виданої 26.03.2018 року головою квартального комітету № 27, [PERSON], не мешкає в його квартирі з 1998 року і по теперішній час, і ніхто з сусідів її ніколи не бачив. Через те, що у його житловому будинку зареєстрована інша особа, яка там не проживає, він не може отримати субсидію, а, після суттєвого підвищення тарифів на житлово-комунальні послуги, це дуже негативно впливає на його матеріальний стан, тому він не може повно користуватися своїми правами. Таким чином, виникла необхідність визнати особу такою, що втратили право користування житлом. Іншого способу захисту його прав, як власника, ніж судового, не встановлено, оскільки відповідно СТ.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»,зняття з реєстрації місця проживання у цій ситуації здійснюється тільки на підставі остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням). Просить усунути йому, [PERSON], [INFO],перешкоди у здійсненні права користування та володіння житлом,шляхом визнання [PERSON],[INFO],такою,що втратила право користування квартирою [ADDRESS]. До початку судового засідання від позивача надійшла заява про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Не заперечують проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з'явилася по невідомій суду причині, хоча про день та час розгляду справи була повідомлений належним чином. Представник третьої особи у відкрите судове засідання не з'явився. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи у відповідності до положень ст.280 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Суд, розглянувши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно договору дарування житлового будинку від 16 грудня 1998 року серії ААР № 433868, [PERSON] належить квартира [ADDRESS]. Відповідно довідки виконавчого комітету Синельниківської міської ради від 26 березня 2018 року № 229, виданої квартальним комітетом № 27, [PERSON] є власником 1/5 частки житлового будинку [ADDRESS]. На момент купівлі будинку у 1998 році за вищевказаною адресою була зареєстрована [PERSON], [INFO]. З 1998 року по теперішній час в даному будинку [PERSON] не мешкала, за вказаний період [PERSON] ніколи не з'являлася та нікому із сусідів невідома особа. У відповідності до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі ст.17 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Згідно з ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Оскільки договір найму житлового приміщення між сторонами не укладався, суд при розгляді спорів, що не урегульовані житловим законодавством, застосовує норми цивільного законодавства. Згідно зі ст.386 ЦК України власник який має підстави передбачати можливість порушення свого права іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про позбавлення права користування житловим приміщенням. Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст..7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим таку вимогу, як позбавлення права користування житловим приміщенням. Суд вважає, що зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для задоволення позову про визнання [PERSON],[INFO], такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS], оскільки відповідач не проживає у даній квартирі, більше одного року без поважної причини. На підставі викладеного та

Outcome: approved