Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-28 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаною позовною заявою до відповідача. З урахуванням уточнених позовних вимог посилається на те, що 23 квітня 2005 року відділом реєстрації актів громадянського стану Амур - Нижньодніпровського районного управління юстиції м. Дніпропетровська, було зареєстровано шлюб між позивачем та відповідачем, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено відповідний актовий запис за № 261. Від шлюбу сторони мають доньку [PERSON], [INFO]. 25 травня 2013 року шлюб було розірвано. За час шлюбу сторонами було придбано: паркувальне місце [ADDRESS] за 202 200 грн.; автомобіль PORSHE CAYENNE державний номер [NUMBER], 2008 року випуску, № шасі VIN - [NUMBER] - 360 000 грн.; автомобіль BMW 3251 державний номер [NUMBER], 2004 року випуску, № шасі VIN- [NUMBER] - 204 000 грн. Тому позивач просить суд поділити спільну сумісну власність, набуту подружжям за час шлюбу та визнати за позивачем право власності на автомобіль PORSHE CAYENNE державний номер [NUMBER], 2008 року випуску, № шасі VIN - [NUMBER] та за відповідачем право власності на автомобіль BMW 3251 державний номер [NUMBER], 2004 року випуску, № шасі VIN- [NUMBER] та паркувальне місце [ADDRESS]. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог, вважаючи їх безпідставними та необґрунтованими. Вислухавши сторони, дослідивши та перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Судом встановлено, 23 квітня 2005 року відділом реєстрації актів громадянського стану Амур - Нижньодніпровського районного управління юстиції м. Дніпропетровська, було зареєстровано шлюб між позивачем та відповідачем, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено відповідний актовий запис за № 261 /а.с.12/. Від шлюбу сторони мають доньку [PERSON], [INFO] /а.с.11/. 25 травня 2013 року шлюб було розірвано /а.с. 13-14/. 02 квітня 2014 року рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області скасовано рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08 січня 2014 року по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя. Позовні вимоги [PERSON] задоволено частково. Розділено спільне сумісне нажите майно подружжя [PERSON] та [PERSON] Визнано за [PERSON] право власності на ? частину автомобіля PORSHE CAYENNE державний номер [NUMBER], 2008 року випуску, № шасі VIN - [NUMBER]. Визнано за [PERSON] право власності на ? частину автомобіля PORSHE CAYENNE державний номер [NUMBER], 2008 року випуску, № шасі VIN - [NUMBER]. В іншій частині позовних вимог відмовлено /а.с.15-17/. Згідно п.п. 23,25 Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясувати джерело і час його придбання. Згідно ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Стаття 63 СК України передбачає, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Стаття 368 ЦК України передбачає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками, право спільної сумісної власності на нього припиняється. Стаття 369 ЦК України передбачає, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі Так, позивач просить визнати право власності за відповідачем на автомобіль BMW 3251 державний номер [NUMBER], 2004 року випуску, № шасі VIN- [NUMBER], однак згідно наданої довідки центра надання послуг державтоінспекції від 25 червня 2014 року, вказаний автомобіль дійсно був зареєстрований за [PERSON] та 10 жовтня 2007 року автомобіль знятий з обліку для реалізації. /а.с.52/. Отже на даний час вказаний автомобіль не є спільною власністю подружжя, а тому не підлягає поділу. Позовні вимоги в частині визнання права власності за [PERSON] на автомобіль PORSHE CAYENNE державний номер [NUMBER], 2008 року випуску, № шасі VIN - [NUMBER], не підлягають задоволенню, оскільки рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 квітня 2014 року дане питання вже було розглянуто, та рішення набрало чинності. Стосовно визнання права власності за [PERSON] на паркувальне місце [ADDRESS] не підлягає також задоволенню, оскільки відповідно витягу про державну реєстрацію прав вже визнано право власності на вказане майно за відповідачем /а.с. 61/. У відповідності до положень статті 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, а саме доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, заслухавши сторони та дослідивши матеріали справи, суд вважає їх належними та достатніми для вирішення справи по суті, та такими, що відповідають вимогам статей 59-60 ЦПК України, згідно яких належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Враховуючи викладене суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог, позивача, оскільки вони не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Судові витрати розподілити відповідно вимог ст. 88 ЦПК України.

Outcome: dismissed