Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-30 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою про встановлення факту володіння житловим будинком з надвірними будівлями № 6 (колишній № 4) по вул. Осипенко в сел. Буди Харківського району Харківської області та визнання за [PERSON] право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами № 6 по вул. Осипенко в сел. Буди Харківського району Харківської області, які складаються з: житлового будинку літ. «А-1», веранди літ. «а» та ганку літ. «а1», а також господарських будівель і споруд: літньої кухні літ. «Б» з веранди літ. «б», ганку літ. «б1», сараїв літ. «В», «Г», вбиральні літ. «Е», навісу літ. «Д», льоху літ. «Ж», огорожі № 1-2, хвіртки № 3, в порядку набувальної давності, після смерті [PERSON], померлого 07.12.1988р. [PERSON] обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що 01.02.1954р. між виконкомом Харківської райради та [PERSON], на підставі рішення виконкому цієї ж ради за № 416 від 04.06.1953р. було надано присадибну ділянку площею 1100,00кв.м. у безстрокове користування та укладено договір на право забудови будинку згідно проекту в сел. Буди по вул. Осипенко, № 4. Згідно умов цього договору після закінчення будівництва [PERSON], набував право власності на житловий будинок та надвірні будівлі. Будівництво будинку було закінчено в 1960 році, він був прийнятий до експлуатації, про що було складено Акт про закінчення будівництва та прийняття в експлуатацію індивідуального домоволодіння 07.07.1960р., заведено інвентарну справу в бюро технічної інвентаризації. В вищевказаному житловому будинку проживали [PERSON] з дружиною [PERSON] та дітьми: [PERSON] та [PERSON]. 06 лютого 1969 року [PERSON] померла. 07 грудня 1988 року помер [PERSON]. [PERSON] померла 11 січня 2008 року. [PERSON] помер 03 червня 2015 року. Позивач давно була знайома з [PERSON], оскільки це була подруга її родини та вона була для Позивача як мати. Позивач народилася в селі Болдирівка, Купянського району, Харківської області та згодом в 1975 році Позивач приїхала до м. Харкова навчатися. Жити було їй ніде, і вона оселилася в сел. Буди у [PERSON], взамін допомагала їм по господарству, готувала їжу, доглядала за ними, коли вони хворіли. Вони проживали однією родиною. Покійний [PERSON], коли вони поховали його сестру - [PERSON], залишився взагалі самотнім, і весь час просив, щоб Позивач не залишала його самого. [PERSON] за життя хотів подарувати свій будинок Позивачу, однак, зясувалося, що право власності ані його батьки, ані вони з сестрою не оформили належним чином на житловий будинок. Дітей у нього не було, і він завжди казав Позивачу, що цей житловий будинок в сел. Буди по вул. Осипенка, № 6 (колишній № 4) після його смерті належатиме Позивачу. Однак, після смерті [PERSON], Позивач дізналася, що право власності так останній не зареєстрував і на цей час право власності на будинок № 6 по вул. Осипенко в сел. Буди Харківського району Харківської області також не зареєстроване. Позивач продовжує проживати у даному будинку, утримувати його у належному технічному та санітарному стані, сплачує комунальні послуги, обробляє огород. Всі побудови були здійснені до 1990 р. і не є самовільними. [PERSON] намагалася оформити право власності на спірний житловий будинок, про що неодноразово зверталася до органів місцевого самоврядування, однак отримувала відповіді, що це питання може бути вирішено тільки у судовому порядку, в звязку з чим змушена звернутися до суду з відповідним позовом для захисту своїх цивільних прав. Позивач та її представник в судове засідання не зявилися, але надали до суду заяви, згідно яких просять розглядати справу за їх відсутністю та позовні вимоги підтримують в повному обсязі (а.с.75). Представник відповідача [PERSON] селищної ради Харківського району Харківської області, до суду не зявився, але надав заяву, згідно якої просить справу слухати за відсутністю представника селищної ради та прийняти рішення на розсуд суду (107). Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно до вимог ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Стаття 57 ЦПК України передбачає, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, що мають істотне значення для вирішення справи. У відповідності до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна із сторін зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Вимогами ст. 61 ЦПК України визначені підстави звільнення від доказування. Обставини, визнані сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд, розглянувши справу у межах позовних вимог, дослідивши докази по справі, вважає що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 01.02.1954р. між виконкомом Харківської райради та [PERSON], на підставі рішення виконкому цієї ж ради за № 416 від 04.06.1953р. було надано присадибну ділянку площею 1100,00кв.м. у безстрокове користування та укладено договір на право забудови будинку згідно проекту в сел. Буди по вул. Осипенко, № 4. Згідно умов цього договору після закінчення будівництва [PERSON]І, набував право власності на житловий будинок та надвірні будівлі. Будівництво будинку було закінчено в 1960 році, він був прийнятий до експлуатації, про що було складено Акт про закінчення будівництва та прийняття в експлуатацію індивідуального домоволодіння 07.07.1960р., заведено інвентарну справу в бюро технічної інвентаризації, що підтверджується копіями вищезазначених документів (а.с.6, 7, 8, 9). В вищевказаному житловому будинку проживали [PERSON] з дружиною [PERSON] та дітьми: [PERSON] та [PERSON]. Факти родинних відносин підтверджується копіями Свідоцтв про народження [PERSON] та [PERSON], де в графі батьки вказані [PERSON] та [PERSON] (а.с.13, 14). 06 лютого 1969 року [PERSON] померла, що підтверджується копією Свідоцтва про смерть останньої (а.с.12). 07 грудня 1988 року помер [PERSON], що підтверджується копією Свідоцтва про смерть останнього (а.с.12). [PERSON] померла 11 січня 2008 року, що підтверджується копією Свідоцтва про смерть останньої (а.с.13). [PERSON] помер 03 червня 2015 року, що підтверджується копією Актового запису про смерть останнього від 13.08.2015р. (а.с.73). Позивач давно була знайома з [PERSON], оскільки це була подруга її родини і вона була для Позивача як мати та оскільки Позивач народилася в селі Болдирівка, Купянського району, Харківської області, що підтверджується копією паспорту [PERSON], вона в 1975 році переїхала до м. Харкова навчатися. Жити було їй ніде, і вона оселилася в сел. Буди у [PERSON], взамін допомагала їм по господарству, готувала їжу, доглядала за ними, коли вони хворіли. Вони проживали однією родиною. Покійний [PERSON], коли вони поховали його сестру - [PERSON], залишився взагалі самотнім, і весь час просив, щоб Позивач не залишала його самого. [PERSON] за життя хотів подарувати свій будинок Позивачу, однак, зясувалося, що право власності ані його батьки, ані вони з сестрою не оформили належним чином на житловий будинок, хоча діти прийняли спадщину після батьків у вигляді грошового вкладу, що підтверджується повідомленням Харківського обласного нотаріального архіву від 11.05.2016р. за № 1284/01-21 (а.с.63). Дітей у [PERSON] та [PERSON] не було, заяв після їх смерті ніхто до держнотконтори не надавав, що також підтверджується вищевказаним повідомленням Харківського обласного нотаріального архіву від 11.05.2016р. за № 1284/01-21 та повідомленням Першої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області від 09.06.2016р. за № 1632/01.16 (а.с.85). [PERSON] він завжди казав Позивачу, що цей житловий будинок в сел. Буди по вул. Осипенка, № 6 (колишній № 4) після його смерті належатиме Позивачу, в звязку з чим остання продовжувала його доглядати, продовжує проживати у даному будинку, утримувати його у належному технічному та санітарному стані, сплачує комунальні послуги, обробляє огород, що підтверджується копіями товарних чеків та квитанцій, а також повідомленням ФОП [PERSON], згідно якого остання, згідно договору оренди знімала літню кухню в сел. Буди по вул. Осипенка, № 6 (колишній № 4) та на замовлення Позивача здійснювала постачання будівельних матеріалів та виконання будівельних робіт (а.с.76, 77-78, 80-99). Однак, після смерті [PERSON], Позивач дізналася, що право власності останній так і не зареєстрував за собою і на цей час право власності на будинок № 6 (колишній № 4) по вул. Осипенко в сел. Буди Харківського району Харківської області також не зареєстроване в бюро технічної інвентаризації, що підтверджується копією відповіді комунального підприємства «Харківське районне бюро технічної інвентаризації» від 16.05.2016р. за № 312 (а.с.60). Також, згідно відповіді комунального підприємства «Харківське районне бюро технічної інвентаризації» від 16.05.2016р. за № 312, була змінена нумерація житлового будинку в сел. Буди по вул. Осипенко з № 4 на № 6 (а.с.60). На даний житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами проінвентаризовано 09.02.2016р. та виготовлено технічний паспорт, де вказуються технічні характеристики побудов (а.с.15-20). Відповідно до вимог ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом пяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Зі змісту норми ст. 344 ЦК України випливає, що право на обєкт власності житловий будинок у порядку набувальної давності, яке належить до субєктивних прав громадянина, набувається за умови: добросовісності заволодіння майном на законних підставах; продовження володіння чужим майном відкрито та безперервно, тобто, очевидно для третіх осіб; володіння майном протягом встановленого законом десятирічного строку. Відповідно до вимог цивільного законодавства володіння визнається добросовісним, якщо володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим нерухомим майном, а обставини, у звязку з якими у нього виникло володіння чужою річчю, не давало найменшого сумніву стосовно правомірності набуття майна. Незаконний володілець на протязі всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Відповідно до ч.1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно положенням частини 2 статті 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб'єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також, в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. Відповідно до п. 8 Перехідних положень ЦК України, правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також, на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ своїм інформаційним листом від 28.01.2013р. «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» вказує на те, що при вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Однак, оскільки право власності житловий будинок з господарськими будівлями № 6 (колишня адреса № 4) по вул. Осипенко в сел. Буди Харківського району Харківської області не було зареєстровано ані за забудовником, ані за її правонаступниками, дане домоволодіння є безхазяйною річчю. Відповідно до розяснень, викладених у Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» (п. 9, п. п. 11-14) визначено, що відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: -володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; -володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; -володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки ц цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК). Виходячи зі змісту статей 335 і 344 ЦК, взяття безхазяйної нерухомої речі на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вона розміщена, і наступна відмова суду в переданні цієї нерухомої речі у комунальну власність не є необхідною умовою для набуття права власності на цей об'єкт третіми особами за набувальною давністю. Ураховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. Враховуючи положення статей 16, 344, 396 ЦК, до набуття права власності на майно за набувальною давністю особа, яка володіє майном, має право на захист свого володіння від третіх осіб, які не є власниками майна і не мають прав на володіння цим майном в силу іншої передбаченої законом чи договором підстави. Таким чином, давнісний володілець має право на захист свого володіння відповідно до вимог статей 387, 391 ЦК. Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв'язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). В роз'ясненнях Міністерства юстиції України від 13.10.2011 року «Про деякі аспекти забуття права власності на об'єкти безхазяйного нерухомого майна» зазначено наступне. У випадку, якщо є всі підстави вважати, що власник майна тривалий час не виявляє наміру визнати певну річ своєю, він погодився з її втратою - вона може бути визнана власністю фактичного добросовісного володільця. Інститут набувальної давності є одним із первинних способів виникнення права власності, тобто такий спосіб, відповідно до якого право вдасності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ - не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а базується на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: тривалого, добросовісного, відкритого та безперервного володіння майном як своїм власним. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що дані обставини та надані докази є підставою для встановлення факту володіння [PERSON] житловим будинком з господарськими будівлями № 6 (колишня адреса № 4) по вул. Осипенко в сел. Буди Харківського району Харківської області та набуттям Позивачем права власності на спірний житловий будинок в порядку набувальної давності, оскільки володіння і користування будинком відбувалося Позивачем більш ніж десять років. Судові витрати у відповідності до ст. 88 ЦК України, суд залишає за рахунок позивача.

Outcome: approved