Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-13 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить розірвати шлюб між нею і відповідачем та стягнути з останнього аліменти на утримання їх дітей. В обґрунтування своїх вимог позивачка зазначила, що вона із відповідачем вдруге перебуває в зареєстрованому шлюбі, який раніше вже розривався; вони мають малолітніх дітей. Однак весь час подружнього життя відповідач дбав лише про особисті інтереси і мало цікавився сімейними справами; по господарству і у побути відповідач їй не допомагає; також, відповідач не допомагає матеріально та не займається доглядом і вихованням їх дітей. У звязку з чим вони втратили повагу один до одного. Зазначила, що вони проживають окремо та не ведуть спільного господарства, а тому вважає неможливим спільне життя і подальше збереження шлюбу, оскільки таке буде суперечити її інтересам. Також, зазначила, що їх спільні діти проживають разом з нею та перебувають на її повному утриманні. Відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання дітей, а тому, вона просить стягнути з відповідача на свою користь аліменти на утримання дітей в розмірі 1/3 частини від доходів відповідача. Позивачка в судовому засіданні підтримала позов в повному обсязі та просила його задовольнити з викладених у заяві підстав. Відповідач в судове засідання не прибув, надав суду заяву у якій просив розглянути справу у його відсутність та повністю визнав позовні вимоги. Вислухавши пояснення позивача та дослідивши письмові докази по справі в повному обсязі, суд встановив наступні обставини. 10 травня 2003 року між сторонами укладено шлюб, який зареєстровано у виконкомі Крушинської сільської ради Васильківського району Київської області, актовий запис за № 5 (а.с. 16). Позивач бажає розірвати шлюб, а відповідач проти цього не заперечує. Клопотань про надання строку для примирення сторонами не заявлено. Норми частин 3 і 4 статті 56 Сімейного кодексу України (далі по тексту СК України) передбачають, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини; примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до частини 2 статті 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Оскільки із змісту позовної заяви та наданих в судовому засіданні пояснень позивача встановлено, що шлюб між сторонами має формальний характер та відповідач не заперечує проти розірвання шлюбу, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їх інтересам, що має істотне значення. Таким чином, позов у цій частині є обґрунтованим та підлягає задоволенню. За час шлюбу у сторін народились діти [PERSON], [INFO] і [PERSON], [INFO] (а.с. 5, 6). Із змісту позовної заяви та пояснень позивачки встановлено, що діти проживають разом з матірю та знаходяться на її утриманні. Вказане також підтверджується довідкою Митницької сільської ради Васильківського району Київської області Вих. № 109 від 04 червня 2015 року (а.с. 8). Відповідно до статті 180 СК України, батьки зобовязанні утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. Із наданих відповідачем письмових доказів отримуваних ним доходів вбачається, що він має офіційні джерела доходів у вигляді отримання заробітної плати за основним місцем роботи, а його посадовий оклад згідно із довідки ТОВ «Цегров» Вих. № 35 від 13 липня 2015 року складає 1\~400 гривень (а.с. 26). Частиною третьою статті 181 СК України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно із частиною першою статті 184 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Отже, оскільки відповідач офіційно працевлаштований та має регулярний, постійний дохід, суд приходить до висновку, що існують передбачені законом підстави для визначення розміру аліментів у частці від його доходу. Норми частин першої і другої статті 183 СК України передбачають, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом; якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Згідно із статтею 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоровя та матеріальне становище дитини; стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Тобто, при визначенні розміру аліментів суд враховує матеріальне становище відповідача, що обумовлене розміром його офіційного доходу. Будь-які обставини щодо матеріального становища дітей, стану здоровя платника аліментів, наявність у нього непрацездатних батьків, стану здоровя дітей або інші обставини, що мають істотне значення судом не встановлено. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184\~СК України (ч. 2 ст. 182 СК України). Таким чином, враховуючи обставини справи у їх сукупності, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання дітей в розмірі 1/3 частини від заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Норма ч. 4 ст. 174 ЦПК України передбачає, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Обставин, які б свідчили, що визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, судом не встановлено. За таких обставин, позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню. В силу положень пункту першого частини першої статті 367 ЦПК України, необхідно допустити негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місяць. На підставі частини 1 статті 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід присудити понесені останнім і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи викладене,

Outcome: partial