Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-30 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що [INFO] помер її чоловік [PERSON], після смерті якого залишилося спадкове майно, яке складається із житлового будинку по [ADDRESS]. [PERSON] прийняла спадщину, оскільки постійно проживала із спадкодавцем на час його смерті, але при зверненні до нотаріальної контори їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом через відсутність правовстановлюючого документа на будинок. Спадкоємцем першої черги після померлого [PERSON] є син померлого [PERSON], який заявою відмовився від спадщини. Житловий будинок по [ADDRESS] було збудовано на законних підставах, не є самочинним будівництвом, але право власності на нього не було оформлено померлим. Оскільки іншого шляху оформити своє право на спадщину у позивача відсутнє, вона просить суд визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування на житловий будинок з господарськими спорудами та огорожею по [ADDRESS] після померлого [INFO] [PERSON]. Позивач в судове засідання не з'явилася, заявою просила розглянути справу за її відсутності, просила позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, заявою просив розглянути справу за його відсутності. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, заявою просив розглянути справу за його відсутності. Відповідно до ст.169 ЦПК України суд вважає за можливо розглянути справу за відсутності сторін, належних чином повідомлених про день, місце та час розгляду справи на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи та матеріали інвентарної справи, суд встановив такі факти та відповідні ним правовідносини. [PERSON] 09.08.1975 року зареєстрував шлюб із [PERSON], прізвище після реєстрації шлюбу [PERSON]/[PERSON], що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] (а.с.6). 06.02.1976 року [PERSON] було виділено земельну ділянку 0,06 га по [ADDRESS] для будування житлового будинку, про що свідчить наказ по радгоспу «Пам'ять Леніна» від 06.02.1976 року (а.с.12). На зазначеній земельній ділянки [PERSON], за наявності відповідного дозволу, побудував житловий будинок із господарськми спорудами та огорожею, що підтверджується заявою [PERSON] від 04.03.1977 року, дозволом виконавчого комітету Бериславської міської ради від 04.03.1977 року, рішенням виконавчого комітету Бериславської міської ради від 04.03.1977 року № 63/6 про дозвіл на будівництво житлового будинку, будівельним паспортом земельної ділянки по [ADDRESS] (а.с.10-11, 13, 17). Згідно свідоцтва на забудову садиби в сільських населених пунктах Української РСР, було затверджено проект будівництва (а.с.15). В 1979 році будівництво було завершено та прийнято в експлуатацію, у 1980 році за адресою [ADDRESS] був зареєстрований [PERSON], [PERSON] та [PERSON], про що свідчить технічний паспорт на будинок та домова книга (а.с.18-22). Відповідно свідоцтву про смерть серії [NUMBER], [PERSON] помер [INFO], про що складено відповідний актовий запис № 201 (а.с. 23). З листа Бериславської державної нотаріальної контори № 402/02-14 від 26.05.2015 року вбачається, що 29.04.2010 року за заявою [PERSON] заведена спадкова справа № 153/2010 до майна померлого [INFO] [PERSON], який на момент смерті проживав за адресою [ADDRESS]; також надійшла заява сина померлого [PERSON] про відмову від спадщини, в зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документа на житловий будинок, [PERSON] запропоновано звернутися до суду. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Згідно зі ст. 3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого прав, а не підставою його виникнення (постанова Верховного Суду України від 13 червня 2012 року № 6-54цс12). Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони, та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Крім того, згідно з частиною першою та частиною другою статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Так, 5 серпня 1992 року вперше на законодавчому рівні було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об'єктів будівництва постановою Кабінету Міністрів України від 5 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів державного замовлення» (втратила чинність). Тобто до 5 серпня 1992 року не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності. На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105 у 1985-1988 роках сільськими, селищними, районними радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали. З аналізу положень Конституції України та Цивільного кодексу України вбачається, що не потребує введення в експлуатацію приватних житлових будинків, збудованих до 5 серпня 1992 року, при набутті права власності на такі об'єкти (лист Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 1 вересня 2011 року № 40-12-2409 «Щодо прийняття в експлуатацію об'єктів, закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року»). До 19 січня 1996 року згідно Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої 31.01.1966 року Міністерством комунального господарства УРСР і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5, зареєстроване в Міністерстві Юстиції 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами), не підлягали реєстрації будинки та домоволодіння, розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але не приєднані до них. Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації (лист Державної архітектурно-будівельної інспекція України від 30 липня 2012, № 40-19-5376 «Щодо порядку прийняття в експлуатацію самовільно побудованого садового будинку і розмірів штрафів»). Обов'язок власників забезпечити державну реєстрацію прав власності на всі без винятку об'єкти нерухомості введена лише з 29.06.1998 року, тобто з набранням чинності Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, які перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затверджена наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики від 09.06.1998 року № 121. Відповідно до ст.ст.25, 30, 346 ЦК України, листа Міністерства юстиції України №19-32/319, від 21.02.2005 року, якщо у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не проводилась і правовстановлюючий документ відсутній, питання про визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного власника ( спадкоємця) повинно вирішуватися у судовому порядку. Згідно додатку 3 «Тимчасового положення про порядок реєстрації права власності на нерухоме майно», рішення суду є правовстановлюючим документом, на основі якого може бути проведена реєстрація права власності на нерухоме майно. Відповідно до ст. ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За вимогами ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Статтею 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти с своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Оскільки судом встановлено, що [PERSON] на підставі відповідних дозволів на виділеній в його користування земельній ділянці збудував житловий будинок з господарськими спорудами та огорожею по [ADDRESS], та у відповідності до чинного на той час законодавства набув права власності на зазначене нерухоме майно, враховуючи, що, позивач є спадкоємицею першої черги після померлого [INFO] [PERSON], фактично прийняла спадщину, у передбачений законом строк звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, але оформити своє право на спадщину за законом не змогла через відсутність правовстановлюючого документа, за наявності відмови від спадщини сина спадкодавця [PERSON], зважаючи на те, що іншого порядку визнання права власності за таких обставин не існує, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved