Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-28 00:00:00

Позивач звернулася до суду з зазначеним позовом до Івано-Франківського обласного державного об'єднання спиртової та лікеро-горілчаної промисловості про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та за час затримки виплати при звільненні з роботи, стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористані щорічні відпустки. В обгрунтування позову зазначила, що вона з 02.06.2015 року по 29.06.2017 року працювала в Івано-Франківському обласному державному об'єднанні спиртової та лікеро-горілчаної промисловості. Постановою Господарського суду Івано-Франківської області від 10.04.2017 року у справі № Б-11/45-3/270-21/145 Івано-Франківське ОДОСП визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру, а ліквідатором призначено того ж арбітражного керуючого Седлецького О.В. Попри те, що вказана постанова була оскаржена до Львівського апеляційного господарського суду прокуратурою Івано-Франківської області та Міністерством аграрної політики та продовольства України, ліквідатор Седлецький О.В. провів звільнення всіх працівників Івано-Франківського ОДОСП посилаючись на п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України (у зв'язку з ліквідацією підприємства). 29.06.2017 року позивача було звільнено з роботи наказом № 18 від 29.06.2017 року. Вважає своє звільнення з роботи незаконним з наступних підстав: у порушення вимог ч.1 ст.47, ч.1 ст.116 КЗпП України відповідач у день звільнення не виплатив жодних належних їй від підприємства сум, а саме заборгованості по заробітній платі з лютого 2017 р. по день звільнення, компенсації за невикористану щорічну відпустку, та не повідомив їй письмово про нараховані суми; при розірванні трудового договору відповідач у порушення вимоги ст.44 КЗпП України не виплатив їй вихідної допомоги; на її вимогу відповідач не видав довідки про роботу на підприємстві із зазначенням посади, кваліфікації, часу роботи і розміру заробітної плати, чим порушив вимогу ст.49 КЗпП України. Зазначає, що одночасно з нею 29.06.2017 року арбітражний керуючий Седлецький О.В. звільнив з роботи 205 штатних працівників одним наказом № 18, в той час, як мав видати наказ по кожному працівнику окремо та вручити під особистий підпис. Також арбітражний керуючий Седлецький О.В. перешкоджає звільненим працівникам у вільному доступі на підприємство для отримання наказів про звільнення, трудових книжок та довідок про нараховані суми, які належать від підприємства. На підставі наведеного просила суд поновити її на роботі в Івано-Франківському обласному державному об'єднанні спиртової та лікеро-горілчаної промисловості на посаді провідного інженера по охороні довкілля, стягнути з Івано-Франківського ОДОСП на її користь середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу, компенсацію за невикористану відпустку, вихідну допомогу в сумі середнього місячного заробітку, заборгованість по заробітній платі з грудня 2016 року по 29.06.2017 року та середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Ухвалою суду від 28.03.2018 року заяву [PERSON] до Івано-Франківського обласного державного об'єднання спиртової та лікеро - горілчаної промисловості, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - арбітражний керуючий Седлецький Олександр Валентинович, про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та за час затримки виплати при звільненні з роботи, стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористані щорічні відпустки в частині заявлених позовних вимог про поновлення на роботі залишено без розгляду. Позивач в судове засідання не з»явилася, подала заяву про розгляд справи без її участі, проти винесення заочного рішення не заперечила. Представник відповідача в судове засідання не з»явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Причину неявки суду не повідомлено. В судове засідання третя особа - арбітражний керуючий Седлецький О.В. не з»явився, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. З урахуванням положень ст. 280 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Приписами ст.43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Позивач перебувала у трудових відносинах з Івано-Франківським обласним державним об'єднанням спиртової та лікеро-горілчаної промисловості. Згідно наказу № 18 від 29.06.2017р. ліквідатора Івано-Франківського ОДОСП Седлецького О.В. позивача з 29.06.2017 року у числі 205 штатних працівників звільнено з роботи на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України у зв'язку з ліквідацією підприємства. Ухвалою суду від 29.08.2017 року в порядку ст.137 ЦПК України витребувано у Івано-Франківського обласного державного об'єднання спиртової та лікеро-горілчаної промисловості довідку про отриману суму доходу за останні 6 місяців роботи та довідку про заборгованість по заробітній платі [PERSON]. Однак, відповідач витребувані докази суду не надав. Ч. 1 ст. 115 КЗпП України та ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ст.44 КзпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток. Згідно ст.83 КзпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи. Згідно ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу ПФУ наданої позивачем заборгованість по заробітній платі за період з жовтня 2016 року по травень 2017 року становить 33061 грн. 83 коп. Для визначення заборгованості по заробітній платі до цієї суми слід врахувати 19 робочих днів за червень 2017 року виходячи з середнього заробітку у розмірі 4001 грн. 78 коп., виходячи з наступного розрахунку ( 210,62 грн. х 19 р.д.) , а загальна заборгованість по зарплаті, яка підлягає стягненню з відповідача становить 37063 грн. 61 коп. Оскільки відповідачем не були виплачені позивачу всі належні суми при звільненні, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість по зарплаті та вихідну допомогу у розмірі середньомісячного заробітку у розмірі 4317 грн. 86 коп. та компенсацію за невикористану відпустку за 51 день у розмірі 7384 грн. 29 коп. ( суд розраховує компенсацію за невикористану відпустку наступним чином: сума доходу позивача за період з 29.06.2016 р. до 31.05.2017 р., що становить 47203,36 грн. : кількість календарних днів (за мінусом святкових) за цей період, яка складає 326 днів = 144,79 грн. х 51 дн. = 7384,29 грн. ) Статтею 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. У відповідності з вимогами ч.1 ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При розрахунку середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку суд керується п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», згідно якого при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівником, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 (з наступними змінами і доповненнями). Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. №100. Відповідно до п.2 вказаного Порядку середньомісячна заробітна плата визначається, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують дню звільнення працівника. При цьому згідно з п.5 Порядку основою для визначення загальної суми середнього заробітку є середньоденна заробітна плата. З огляду на те, що відповідач не надав на ухвалу суду від 29.08.2017 р. довідки про отриманий позивачем дохід за 2017 р., суд бере до уваги суми доходу позивача згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу ПФУ та визначає середньомісячну зарплату позивача за березень та квітень 2017 року, оскільки в дані два місяці позивачем було відпрацьовано всі робочі дні ( травень 2017 року - відпустка без збереження заробітної плати) визначає середньомісячну зарплату позивача у розмірі 4317,86 грн. (4427,73 грн. за квітень 2017 р. + 4207,99 грн. за березень 2017 р. = 8635,72:2), а середньоденна зарплата становить 210,62 грн. ( 8635,72: 41 р.д.), а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 29.06.2017 року по 28.03.2018 року у розмірі 41070 гривень 90 копійок, виходячи з наступного розрахунку ( 210,62 грн. х 195 р.д. ). В даному випадку суд вважає, що існують всі підстави для застосування до спірних правовідносин вимог ст.117 КзпП України, оскільки позивачу не були виплачені належні суми при звільненні та з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки по день постановлення рішення. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача слід стягнути в дохід державного бюджету судовий збір у розмірі 640 гривень. Відповідно до ст.430 ЦПК України допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць. На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 40 ч.1 п.1, 44, 47, 49, 116, 117, 149, 232, 235 КЗпП України, Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 (з наступними змінами і доповненнями), листа Міністерства соціальної політики України від 05.08.2016 р. № 11535/0/14-16/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2017 рік»,

Outcome: approved