Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-21 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом відповідача, в якому просить виселити [PERSON] з квартири [ADDRESS], без надання іншого житлового приміщення. Позов мотивовано тим, що 07.11.2011 Дрогобицьким міськрайонним судом Львівської області було ухвалено рішення про визнання [PERSON] таким що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартири [ADDRESS]. Однак, незважаючи на рішення суду відповідач продовжує проживати у вказаній квартирі, нищить речі та чиниттьперешкоди у користуванні однією з кімнат. Зазначає, що вона неодноразово викликала поліцію, проте, він не реагує на попередження, створюючи їй нестерпні умови для проживання. Сторони в судове засідання не зявилися. Позивачка подала заяву про слухання справи у її відсутності та підтримання позову, не заперечує щодо ухвалення заочного рішення. Відповідач, будучи належним чином повідомлений про слухання справи в судове засідання не зявився, не повідомивши причин. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до положень ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обовязки сторін та те, що представник позивача проти заочного розгляду справи не заперечував, суд, на підставі ч. 1 ст. 224 та відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Так, судом встановлено, що [PERSON] на підставі рішення Виконавчого комітету Стебницької міської ради № 176 від 13.07.2000 визнано наймачем квартири [ADDRESS]. За вказаною адресою на даний час проживає та зареєстрована лише [PERSON], що підтверджується довідкою № 865, виданою Комунальним підприємством „Міське виробниче управління житлово-комунального господарства дочірним підприємством „Стебниккомунсервіс. Крім того, встановлено, що 07.11.2011 Дрогобицьким міськрайонним судом Львівської області було ухвалено рішення про визнання [PERSON] таким що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартири [ADDRESS]. Однак, незважаючи на рішення суду відповідач продовжує проживати у вказаній квартирі, нищить речі та чинить перешкоди у користуванні однією з кімнат. Відповідно до ст. 41 Конституції України та ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Крім того, згідно з ч. 1 ст. 383 та ст. 393 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 116 ЖК УРСР, якщо наймач, члени його сім ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. На підставі зазначеного суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача щодо виселення відповідача з квартири [ADDRESS] без надання іншого жилого приміщення є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до п. 6 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати, а тому згідно з вимогами ст. 88 ЦПК України та ст. 4 Закону України „Про судовий збір з відповідача слід стягнути судовий збір в дохід спеціального фонду Державного фонду України в сумі 640 грн. Враховуючи наведене,

Outcome: approved