Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-14 00:00:00

Позивач звернулася до суду з даним позовом, у якому просить визнати за нею право власності на земельну частку (пай), яка знаходиться в адміністративних межах колишньої Зарічанської сільської ради Корсунь-Шевченківського району Черкаської області, розміром 2,02 умовних кадастрових гектарів, у порядку спадкування за заповітом після смерті її матері [PERSON], яка померла [INFO] року. Дана позовна заява мотивована тим, що [INFO] року померла її мати [PERSON], яка проживала за адресою: [ADDRESS]. Після її смерті відкрилася спадщина, у тому числі на земельну частку (пай) розміром 2,02 умовних кадастрових гектарів, розташована на території Зарічанської сільської ради. Вказана земельна ділянка на підставі сертифіката на право на земельну частку (пай) [NUMBER] належала чоловіку [PERSON] - [PERSON], який помер [INFO] року. Мати позивача успадкувала після смерті чоловіка вказану земельну частку, але не оформила своїх спадкових прав. Померла [PERSON] залишила заповіт, яким усе своє майно заповіла позивачу та її сестрі [PERSON] Позивач спадщину після смерті матері прийняла, шляхом подачі відповідної заяви нотаріусу, а інший спадкоємець [PERSON] померла [INFO] року. Однак отримати свідоцтво про право на спадщину на вказану земельну частку (пай) позивач не може, оскільки втрачено оригінал правовстановлюючого документу на неї. Водночас, факт належності померлому [PERSON] земельної частки (паю) розміром 2,02 умовних кадастрових гектарів, підтверджується даними Державного земельного кадастру. З цих підстав нотаріусом відмовлено їй у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вищевказану земельну частку (пай). Сторони, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання не з'явилися. Представник позивача [PERSON], повноваження якої підтверджуються довіреністю від 18.10.2018 року, надала до канцелярії суду заяву про підтримання позовних вимог, неможливість з'явитися у засідання, просила розглянути справу за відсутності сторони позивача. Відповідач надіслав до суду письмову заяву про визнання позовних вимог та проведення розгляду даної справи за відсутності представника органу місцевого самоврядування. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося на підставі ч. 14 ст. 7, ч. 2 ст. 247 ЦПК України, оскільки жоден із сторін справи у судове засідання не з'явився. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно положень ст.ст. 12, 13 ЦПК України суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності. Суди розглядають справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення обов'язком суду, крім іншого, є вирішення питання про характер спірних правовідносин і про те, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає до задоволення. Судом встановлено, що [PERSON] помер [INFO] року, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія [NUMBER] виданого повторно 05.12.2017 року Корсунь-Шевченківським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області. [PERSON] за життя був власником земельної частки (паю) розміром 2,02 умовних кадастрових гектарів, розташованої на території Зарічанської сільської ради, оскільки є в списку що додається до державного акту на право колективної власності на землю КСП «Родина» серія [NUMBER], та за ним зареєстровано сертифікат на земельну частку (пай) серія [NUMBER], що підтверджується довідкою відділу у Корсунь-Шевченківському районі Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області № 0-23-0.280-150/106-18 від 21.02.2018 року [PERSON] успадкувала майно [PERSON] як спадкоємець першої черги, шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном, що підтверджується постановою приватного нотаріуса Корсунь-Шевченківського районного нотаріального округу Митрофанової Л.П. від 08.10.2018 року. [PERSON] померла [INFO] року, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER], виданого 29.07.2006 року Зарічанською сільською радою Корсунь-Шевченківського району Черкаської області. Відповідно до копії дублікату заповіту [PERSON], посвідченого 12.07.2000 року секретарем виконавчого комітету Зарічанської сільської ради Корсунь-Шевченківського району Черкаської області, померла заповідала належний їй будинок на праві особистої власності на основі по господарської книги та все рухоме та нерухоме майно [PERSON] та [PERSON]. Після смерті [PERSON] приватним нотаріусом Корсунь-Шевченківського районного нотаріального округу Митрофановою Л.П. 18.04.2018 року заведено спадкову справу № 55/2018, про що видано довідку № 275/02-31 від 08.10.2018 року. Крім того вказано, що крім [PERSON] заяви на прийняття спадщини після смерті [PERSON] ніхто не подавав. Інший спадкоємець за заповітом [PERSON] померла [INFO] року, що підтверджується копією актового запису про смерть № 19 від 16.08.2007 року. Водночас, постановою вказаного нотаріуса від 08.10.2018 року [PERSON] відмовлено, у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну частку (пай), оскільки втрачено оригінал документу, що засвідчує право власності на неї, про що позивачем розміщено оголошення у газеті «Надросся» від 07.12.2017 року № 63. Установленим судом обставинам відповідають цивільні правовідносини, пов'язані із набуттям права власності на спадкове майно. Водночас правовідносини щодо спадкування майна, що входить до складу спадщини [PERSON] регулюються нормами Цивільного кодексу УРСР (далі - ЦК УРСР) та Земельного кодексу УРСР (далі - ЗК УРСР), а щодо спадкування майна [PERSON] - норми Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), Земельного кодексу України (далі - ЗК України), Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Відповідно до змісту п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» та листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» у разі відкриття спадщини, cтрок на прийняття якої закінчився до 01.01.2004 року, застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Таким чином якщо спадщина відкрилась у період чинності ЦК УРСР, застосовуванню підлягають норми ЦК УРСР про належність спадщини спадкоємцеві з часу відкриття спадщини незалежно від оформлення права на спадщину. Відповідно до змісту ст.ст. 524-526 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом, часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця. Згідно змісту ст.ст. 527, 529 ЦК УРСР спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Відповідно до положень ст.ст. 548, 549 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Згідно ч. 10 ст. 5 ЗК УРСР у редакції станом на час відкриття спадщини [PERSON] право на земельну частку може бути передано у спадщину в порядку і на умовах, передбачених цивільним законодавством щодо успадкування майна, та статутом відповідного колективного підприємства. Положеннями ч. 2 ст. 23 ЗК УРСР державний акт на право колективної власності на землю видається колективному сільськогосподарському підприємству, сільськогосподарському кооперативу, сільськогосподарському акціонерному товариству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства, кооперативу, товариства і у колективній власності громадян. До державного акта додається список цих громадян. Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] є спадкоємцем першої черги майна [PERSON], та прийняла спадщину після його смерті шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» вказано, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно змісту п. 3.1 інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, вказано, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту у спосіб, передбачений ст. 392 ЦК України. Положеннями ст. 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно з ст.ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 1220 ЦК України, крім іншого, спадщина відкривається внаслідок смерті особи, часом її відкриття є день смерті особи. Відповідно до ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом, зокрема, можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини. Положеннями ст. 1225 ЦК України передбачено, що право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно змісту п.п. 4.15, 4.20 Глави 10 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року № 296/5, якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, зокрема земельна ділянка, видача свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку нотаріусом проводиться на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку та витягу з Державного земельного кадастру, у тому числі шляхом безпосереднього доступу до нього. Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» Конвенція та практика Європейського суду з прав людини, при розгляді справ судами застосовується як джерело права. Відповідно до ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) численними рішеннями (у справах «Воловік проти України», «Копецький проти Словаччини», «Суханов та Ільченко проти України», «Беєлер проти Італії» та інших) сформувала позицію, що поняття «майно» та «власність», які міститься у ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції, є значно ширшим, ніж закріплено у ст. 41 Конституції України та чинному ЦК України, та мають автономне значення, яке не обмежується правом власності на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у національному законодавстві, певні інші права та інтереси, які становлять майно, можуть також розглядатись як «право на власність» та відповідно як «власність» для цілей цієї статті. Крім іншого, до майна у розумінні Конвенції належать також визначені законом права відповідно до яких, заявник має право вимагати «законного очікування» фактичного користування правом. Поняття «законні очікування» (legitimate expectations) слід розглядати як елементи верховенства права та «юридичної визначеності» (legal certainty). Таким чином, характеристика очікувань як легітимних поєднує у собі: 1) їх законність, яка зумовлена реалізацією особою належного їй суб'єктивного права, 2) їх обґрунтованість, тобто зумовлену законом раціональність сподівань учасників суспільних відносин. Практикою Європейського суду з прав людини, зокрема у рішеннях «Бочаров проти України» від 17.03.2011 року, «Коробов проти України» від 21.10.2011 року, вказано, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом», таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Таким чином, якщо суть вимоги пов'язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне очікування», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя. Оскільки право на спадщину у розумінні Конвенції та практики ЄСПЛ слід розцінювати як право на «законне очікування» майна, яке входить до її складу, допущена державним реєстратором помилка при реєстрації земельної ділянки у Державному земельному кадастрі щодо відомостей про документ, який підтверджував право власності спадкодавця на земельну ділянку, не може бути перешкодою для обмеження права спадкоємця на отримання спадщини. З огляду на вказане та враховуючи досліджені судом докази, які подані позивачем, а також те, що відповідачем, визнано позовні вимоги, у суду відсутні сумніви про те, що померлому [INFO] року [PERSON] за життя на підставі сертифікату на земельну частку (пай) серія [NUMBER] належала земельна частка (пай) розміром 2,02 умовних кадастрових гектари, розташована на території Зарічанської сільської ради Корсунь-Шевченківського району Черкаської області, яка увійшла до складу його спадщини, та яку, шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном, успадкувала після нього [PERSON], а позивач має право на спадкування вказаної земельної ділянки за заповітом, та прийняла спадщину, що свідчить про наявність підстав для визнання за нею права власності на вказану земельну ділянку у порядку спадкування за заповітом. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Водночас з урахуванням позиції позивача щодо залишення судових витрат по сплаті судового збору за нею, суд не стягує їх з відповідача на користь позивача. Крім вказаного, вирішуючи питання про судові витрати суд вважає, що оскільки відповідачем визнано позов до початку розгляду справи по суті, у відповідності до ч. 1 ст. 142 ЦПК України, 50 відсотків судового збору, сплаченого позивачем при поданні позову відповідно до квитанції ПАТ АБ «Укргазбанк» від 10.10.2018 року № 35882922, що становить 352 (триста п'ятдесят дві) грн. 40 коп., підлягають поверненню їй з державного бюджету. На підставі викладеного,

Outcome: approved