Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-15 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, в обґрунтування вимог якого зазначила, що в період з 26.07.2012 року по 05.10.2015 року працювала на посадах фасувальника, а також оператора компютерного набору в аптеці № 1 «Лікарняна аптека» Комунального закладу «Скадовська центральна районна лікарня», звільнена за власним бажанням. При звільненні з роботи розрахунок проведено не було. Загальна сума заборгованості по заробітній платі за період серпень-жовтень 2015 року становить 4 598,87 грн. З урахуванням наведеного просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 4 598,87 грн., компенсацію за невикористану соціальну відпустку в розмірі 2736,40 грн., спричинену моральну шкоду у розмірі 1500 грн., а також понесені нею судові витрати. В судовому засіданні представник позивачки адвокат [PERSON] доповнила та уточнила позовні вимоги в частині назви відповідача, а саме Комунальний заклад «Скадовська центральна районна лікарня» в особі аптеки № 1 «Лікарняна аптека», також просила стягнути з відповідача на користь позивачки заборгованість по заробітній платі у розмірі 4 598,87 грн., компенсацію за невикористану соціальну відпустку в розмірі 2 052,30 грн., середній заробіток у звязку з несвоєчасною виплатою заробітної плати в розмірі 11 698,11 грн., спричинену моральну шкоду у розмірі 1500 грн., а також витрати на правову допомогу в розмірі 2 900 грн. Представник відповідача за довіреністю [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, надавши письмові заперечення, в яких зазначила, що лікарня не відповідає за грошовими зобовязаннями аптеки, вважала вимогу про стягнення моральної шкоди безпідставною та необґрунтованою, оскільки позивач звільнилась за власним бажанням. Суд, заслухавши доводи та заперечення учасників цивільного процесу, розглянувши подані документи, зясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, приходить до таких висновків. Згідно ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено наступні обставини справи. Відповідно до запису у трудовій книжці [PERSON] прийнята на посаду фасувальники в аптеку № 1 «Лікарняна аптека» Скадовської центральної районної лікарні згідно штатного розпису з 26.07.2012 року, 02.01.2014 року переведена на посаду оператора компютерного набору, звільнена за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України з 05.10.2015 року. Як вбачається з копій довідок № 6 від 22.03.2016 року та № 11 від 29.03.2016 року, [PERSON] дійсно працювала в КЗ Аптека № 1 «Лікарняна аптека» Скадовської центральної районної лікарні, заборгованість по заробітній платі за серпень-жовтень 2015 року становить 4598,87 грн., заробітна плата за день становила 68,41 грн. Відповідно до ст. 116 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України), при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Статтею 117 КЗпП України передбачена відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, відповідно до якої у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведені його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. У разі не проведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Пунктом 32 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів» визначено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час затримки розрахунку, він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995. Визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд керується ст. 7 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, абзацом 3 п. 2 якого встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Суд погоджується з наведеним представником позивачки в змінах та доповненнях до позовної заяви розрахунком середнього заробітку в звязку з несвоєчасною виплатою заробітної плати з урахуванням 18 робочих днів у жовтні 2015 року, а всього 171 робочих днів, що становить 11 698,11 грн. З огляду фактично встановлених обставин, оцінюючи належність та допустимість кожного доказу окремо, достатність і взаємний звязок у їх сукупності, суд вважає необхідним задовольнити позов в частині стягнення заборгованості по заробітній платі за період серпень-жовтень 2015 року у розмірі 4 598,87 грн., середнього заробітку у звязку з несвоєчасною виплатою заробітної плати в розмірі 11 698,11 грн., компенсації за невикористану соціальну відпустку у розмірі 2 052,30 грн., оскільки вказані вимоги відповідають вимогам Закону та підтверджуються матеріалами справи. Щодо стягнення компенсації за спричинену моральну шкоду, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 23 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Як вказує законодавець, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. На підставі ст. 237-1 КЗпП України працівник має право на відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно роз'яснень, що містяться в п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача моральної шкоди, суд погоджується, що позивач дійсно пережила моральні страждання внаслідок неправомірних дій відповідача щодо затримки розрахунку при звільненні. Проте, позивачем необґрунтовано вказаний розмір моральної шкоди, а тому суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди, враховуючи характер та тривалість перенесених позивачем моральних страждань, істотність вимушених змін у життєвих і соціальних стосунках, час та зусилля необхідні для їх відновлення, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд приходить до висновку, що розмір моральної шкоди, яка підлягає до відшкодування позивачу слід визначити у сумі 1 000 грн. Також на користь позивачки підлягає стягненню витрати на правову допомогу, яку суд, з урахуванням вимог Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», часу витраченого представником позивачки в судових засіданнях під час розгляду справи, акту здачі-прийняття виконаних робіт за договором про надання правової допомоги, визначає в розмірі 2000 грн. Крім того, з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір за вимогами майнового характеру (про стягнення заборгованості по заробітній платі за період серпень-жовтень 2015 року, середнього заробітку у звязку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, компенсації за невикористану соціальну відпустку) у розмірі 1653, 60 грн. (551,20 Х 3 = 1653, 60) та за вимогою немайнового характеру (стягнення моральної шкоди) у сумі 551,20 грн., що відповідає вимогам ст. 88 ЦПК України, Закону України «Про судовий збір» та узгоджується з розясненнями, викладеними у постанові Пленуму ВССУ № 10 від 17.10.2014 року. На підставі статей 116, 117, 237-1 КЗпП України, статті 23 ЦК України та

Outcome: partial