Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-05 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про надання дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини за межі України без згоди та супроводу батька. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що з 24.09.2004 по 29.09.2008 вона перебувала у шлюбі з відповідачем. [INFO] у них народилась донька [PERSON], яка на даний час проживає разом з нею. Позивач мала намір влітку 2017 року забезпечити повноцінний, нетривалий відпочинок доньки в країнах ближнього та дального зарубіжжя задля підвищення рівня світогляду дитини, покращення стану її здоров'я. При зверненні позивача до відповідача з проханням надати дозвіл на виготовлення біометричного закордонного паспорту та згоди на тимчасовий виїзд неповнолітньої доньки за кордон, відповідач спочатку дав усну згоду, однак в подальшому і дотепер відмовляється від надання такої згоди. Така позиція відповідача шкоди інтересам доньки та не сприяє її всебічному та гармонійному розвитку. Позивач має намір забезпечити повноцінний відпочинок та оздоровлення доньки в Республіці Угорщина в періоди часу з 01.06.2018 по 31.08.2018, з 01.06.2019 по 31.08.2019 та з 01.06.2020 по 31.08.2020. Однак відповідач дозволу на тимчасовий виїзд доньки не надає, намагання врегулювати дане питання в позасудовому порядку виявилися безрезультатними, у зв'язку з чим позивач вимушена звернутися до суду. Позивач у підготовче засідання не з'явилася, подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, відповідно до якої позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач у підготовче засідання не з'явився, до початку розгляду справи по суті подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, відповідно до якої позовні вимоги визнав повністю, не заперечував проти задоволення позову. Дослідивши матеріали справи та заяви сторін, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER], виданого 21.05.2013 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Знам'янка реєстраційної служби Знам'янського міськрайонного управління юстиції у Кіровоградській області, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який 29.09.2008 розірвано. Від спільного життя сторони мають малолітню дитину - доньку [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER]. Позивач має намір забезпечити повноцінний відпочинок та оздоровлення доньки в Республіці Угорщина в періоди часу з 01.06.2018 по 31.08.2018, з 01.06.2019 по 31.08.2019 та з 01.06.2020 по 31.08.2020, для чого потрібна згода батька дитини. Позивач неодноразово зверталась до відповідача з проханням надати згоду на виїзд дитини за межі України та дозвіл на виготовлення проїзного документу для дитини, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень, проте відповідач ігнорував такі звернення. Згідно зі ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ч.2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Статтею 157 СК України визначено, що питання виховання дитини України вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно з п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 №57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску або без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема, у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. З огляду на викладене, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Частинами 1, 2 ст.3 Конвенції про права дитини, прийнятої 20.11.1989 та яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27.02.1991, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. Положеннями ч.7 ст.7, ч.2 ст.155 СК України визначено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно з ч.4 ст.200 ЦПК України ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207цього Кодексу. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. З урахуванням вищевикладеного та визнання позову відповідачем, суд дійшов висновку, що надання дозволу на тимчасовий виїзд малолітньої [PERSON] за межі України без згоди та супроводу батька відповідає інтересам дитини, оскільки батьки зобов'язані брати участь у вихованні своєї дитини, яке зводиться до забезпечення всебічного розвитку власної дитини, закладення основ здоров'я, нормального відношення дитини до основних життєвих засад, розвитку інтелектуальних, творчих здібностей, а тому позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню в повному обсязі. Згідно з ч.1 ст.142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. З огляду на викладене та враховуючи те, що відповідачем до початку розгляду справи по суті подано заяву про визнання позову, суд вважає за можливе повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого нею при поданні позову, у розмірі 320 грн. 00 коп. З урахуванням повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого нею при поданні позову, з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення 50 відсотків від сплаченого позивачем судового збору в сумі 320 грн. 00 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved