Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-21 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання договору дарування недійсним, посилаючись на те, що з відповідачем [PERSON] перебувала в шлюбі з 03.09.1988 року та вказаний шлюб був розірваний 15.04.2010 року . В період шлюбу на підставі договору дарування від 30.08.1995 року за [PERSON] була отримано у власність 2/5 частини будинку з відповідними частинами надвірних споруд, за адресою [ADDRESS], в якому вона зареєстрована по даний час з сином [PERSON]. З 2014 року по 2015 рік вона зверталась до Соснівського районного суду м. Черкаси, щодо визнання права власності на 1/5 частину будинку володіння як спільного майна подружжя та його поділ. Під час розгляду цивільної справи за її позовом, на одному із судових засідань, [PERSON] було повідомлено про те, що він не є власником спірного домоволодіння, оскільки відповідно до договору дарування від 16.01.2015 року він 3/5 частини домоволодіння з відповідною частиною надвірних споруд та земельну ділянку площею 0,0277га, які знаходяться по [ADDRESS] подарував своїй матері - [PERSON]. Оскільки при укладанні даних договорів дарування були порушені її права та законні інтереси, просить визнати договір дарування від 16.01.2015 року 3/5 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться по [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Фіщук Вірою Яківною, Черкаського міського нотаріального округу Черкаської області, зареєстрований в реєстрі № 18 між [PERSON] та [PERSON] - недійсним. Визнати договір дарування від 16.01.2015 року земельної ділянки розташованої в [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Фіщук Вірою Яківною, Черкаського міського нотаріального округу, Черкаської області зареєстровано в реєстрі № 21, між [PERSON] та [PERSON] - недійсними та стягнути з відповідача судовий збір на її користь. В судовому засіданні представник позивача по дорученню [PERSON] позовні вимоги позивача підтримала та просила задовольнити. Вказуючи, про те, що відповідач [PERSON] при укладанні договору дарування ввів в оману нотаріуса приховавши те, що 3/5 частини житлового будинку з відповідними надвірними спорудами та земельна ділянка площею 0,0277 га за адресою: [ADDRESS] є предметом спору в суді. І те, що на час укладання договорів у нотаріуса, в Соснівському районному суді на розгляді перебувала цивільна справа щодо поділу майна спільно нажитого в шлюбі. Відповідач [PERSON], який діє від свого імені та від імені [PERSON], в судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що в період часу з 03.09.1988року по 15.04.2010 рік він з позивачкою перебував в зареєстрованому шлюбі, після чого шлюб було розірвано. Під час перебування у шлюбі на підставі договору дарування він набув право власності на 2/5 частини будинку з відповідними частинами надвірних споруд, за адресою м. Черкаси, вул. Глинки15/2 та відповідною частиною земельної ділянки площею 0,0277га . тобто вказане майно було його особистою власністю. Після розірвання шлюбу він звернувся до суду з позовом про збільшення ідеальної частики в домоволодінні і рішенням суду йому було збільшено ідеальну частку у праві власності на домоволодіння № [ADDRESS] шляхом зміни ідеальних часток співвласників з 2/5 на 3/5 та визнано за ним право власності на 1/5 частину домоволодіння [ADDRESS]. Тому вважає, що майно, яке позивачка вважає спірним майном, є його особистою власністю, а оскільки на момент укладання договорів ніяких заборон та арештів на домоволодіння та земельну ділянку не було, він розпорядився своїм майном на власний розсуд, подарувавши його своїй матері. Крім того представник [PERSON] який діє відповідно до доручення [PERSON] додав, що Апеляційним судом Черкаської області було встановлено, що 2/5 частини домоволодіння, що розташовані в [ADDRESS] є особистою власністю [PERSON] і 1/5 частина спірного домоволодіння [PERSON] була визнана в судовому порядку про, що свідчить рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 24.12.2014 року. На момент вчинення даного правочину не існувало ніяких заборон, які б унеможливили його укладення. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що перебуваючи у шлюбі з позивачкою, [PERSON] став власником 2/5 частин домоволодіння з надвірними спорудами, що підтверджується договором дарування від 30.08.1995 року, згідно якого [PERSON] подарував [PERSON] 2/5 частини будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходяться на земельній ділянці розміром 594 кв.м. в [ADDRESS]. Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 24.12.2014 року [PERSON] збільшено ідеальну частку у праві власності на домоволодіння № [ADDRESS] шляхом зміни ідеальних часток співвласників з 2/5 на 3/5 та визнано за [PERSON] право власності на 1/5 частину домоволодіння [ADDRESS]. На підставі рішення Черкаської міської ради від 14.06.2012 року [PERSON] став власником земельної ділянки площею 0, 0277 га , що розташована за адресою [ADDRESS] для будівництва та обслуговування житлового будинку , господарських будівель та споруд. Частиною 1 статті 24 Кодексу про шлюб та сім'ю України ( в редакції 1969року) , який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин, встановлено , що майно, яке належало кожному подружжю до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них (аналогічні положення містять пункти 1, 2 частини першої статті 57 СК України). Аналіз зазначених нормативних актів , правовстановлюючих документів , наведених судових рішень свідчать, щоодержані [PERSON] в дар , в період шлюбу з позивачкою, 2/5 частини домоволодіння, що розташовані в [ADDRESS] ( яка в подальшому, шляхом зміни ідеальних часток збільшена на 3/5 частки, в результаті чого визнано за [PERSON] право власності на 1/5частину),є його особистою власністю ( роздільним майном). Власник володіє користується, розпоряджується своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь - які дії, які не суперечать закону, згідно до ст. 391 ЦК України. 16.01.2015 року [PERSON] подарував [PERSON] (матері) 3/5 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд та земельну ділянку площею 0,0277 га, що знаходяться по [ADDRESS], про що свідчать договори дарування від 16.01.2015 року, посвідчені приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Фіщук В.Я.. Згідно ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Крім того, відповідно до правового висновку Верховного Суду України у спорі про визнання договору недійсним, якщо позивач, не будучи стороною оспорюваного ним договору, домагається відновлення свого права на річ, яка була предметом цього договору, то виходячи з правової природи спірних правовідносин між сторонами існують речово-правові відносини, і належним способом захисту в такому разі є один із способів, передбачених главою 29 ЦК України. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на правах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним ( оспорюваний правочин). Судом встановлено, що за оспорюваними правочинами відповідачем як дарувателем було відчужене майно, набуте ним у власність частково в періоду шлюбу в дар ( 2/5 частина на підставі договору дарування від 30.08.1995 р.) та частково набуте після розірвання шлюбу 15.04.2015 року( 1/5 частина на підставі рішення Соснівського районного суду від 24.12.2014 року), отже предметом даних правочинів було майно, яке за законом відноситься до особистого майна відповідача [PERSON], в судовому порядку вказане майно не визнавалось спільним майном подружжя, отже відсутні підстави для висновку про порушення відповідачем прав та законних інтересів позивачки внаслідок відчуження вказаного майна, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Що стосується посилання представника позивача на те, що відповідач навмисно приховав при нотаріальному посвідченні договору наявність спору з позивачкою, яка розглядається в судовому порядку, в ході розгляду даного спору судом не вживались заходи забезпечення позову щодо обмеження права відповідача у розпорядженні належним йому майном, відсутність державної реєстрації заборон і обтяжень перевірялось нотаріусом у встановленому законом порядку. У відповідності до ч. 4 ст. 88 ЦПК України у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від оплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсується за рахунок держави. Питання про стягнення понесених судових витрат в судовому засіданні відповідачем не піднімалось. Відповідно до ч. 6 ст. 154 ЦПК України вжиті заходи забезпечення позову застосовуються до набрання судовим рішенням законної сили. Проте суд може одночасно з ухваленням судового рішення або після цього постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що заходи забезпечення позову належить скасувати, оскільки підстави для застосування заходів забезпечення позову відсутні. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed