Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-26 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 13.12.2002 року по 13.08.2010 року, сторони мають неповнолітню дочку [PERSON] [INFO], яка проживає і перебуває на утриманні позивача та бабусі, відповідач проживає окремо, аліментів на утримання дитини не сплачує, іншої участі в утриманні та вихованні доньки не приймає, після розірвання стосунків позивач та відповідач не спілкуються багато років, вона навіть не знає його місця перебування, а тому не має можливості отримати у відповідача нотаріально засвідчений дозвіл на виїзд доньки за кордон, позивач в силу своєї роботи часто перебуває в Об'єднаних Арабських Еміратах, Швеції. Донька сторін часто хворіє, потребує оздоровлення, відпочинку і позивач має можливість влаштувати відпочинок і оздоровлення дитини за кордоном. В інтересах дитини позивач просить суд надати їй дозвіл на виїзд за кордон (Об'єднані Арабські Емірати, Швеції, Єгипет, Турцію) неповнолітньої доньки без дозволу /згоди/ та супроводу батька до досягнення [PERSON] 16-річного віку. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позов. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час розгляду справи повідомлявся за останнім відомим місцем її проживання через оголошення в газеті «Час Київщини», причини неявки суду невідомі, заяви щодо розгляду справи без його участі до суду не надходило, а тому на підставі ст.ст.224-226 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд даної справи за згодою позивача. Представник Служби у справах дітей Білоцерківської міської ради Київської області просив суд задовольнити позовні вимоги частково, зазначивши одну країну для виїзду дитини за кордон та встановивши певний проміжок часу для виїзду дитини за кордон. Заслухавши пояснення позивача та її представника, представника 3-ї особи, покази свідка, оглянувши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення частково з наступних підстав. Так, по справі встановлено, що позивач та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі з 13.12.2002 року по 13.08.2010 року, що стверджується копією паспорта позивача із штампами на сторінці «сімейний стан», свідоцтвами про одруження та про розірвання шлюбу (а.с.7,8,11). Сторони мають неповнолітню дочку [PERSON] [INFO], що слідує з копії свідоцтва про народження дитини (а.с.9). Як вбачається з матеріалів справи, позивач зареєстрована та проживає разом з дочкою [PERSON] в [ADDRESS]. За відомостями адресно-довідкового підрозділу територіального органу ДМС України УДМС України в Київській області, [PERSON] не значиться зареєстрованим по місту Біла Церква (а.с.22). Позивач суду пояснила, що не має змоги оформити документи для виїзду за кордон доньки [PERSON], оскільки на це вона не може одержати згоду батька дитини - відповідача по справі, з яким вони не спілкуються після розірвання шлюбу, його фактичне місце перебування на даний час позивачу невідоме. Перешкод в спілкуванні батька з дитиною ніхто ніколи не чинив. Позивач проживає в цивільному шлюбі з іншим чоловіком, часто в силу своєї роботи відвідує Швецію і має змогу показати дитині країни Об'єднаних Арабських Еміратів, Швеції. Допитана в якості свідка [PERSON], яка приходиться мамою позивача, суду показала, що [PERSON] [INFO] постійно проживає з нею за зареєстрованою адресою, а мама дитини [PERSON] часто перебуває за кордоном, в Дубая, де працює, та не може взяти з собою доньку, вимушена постійно спілкуватися з дитиною в Інтернеті і по телефону. Дитина потребує і бажає поїхати з мамою за кордон, оскільки ні позивач ні свідок, яка є бабусею [PERSON] не може організувати відпочинок і лікування дитини в Україні. При вирішенні цього спору суд виходить з наступного. Так, за ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно з ч.1 ст.157 СК України питання виховання дитини вирішуються батьками спільно. Відповідно до ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до ст.2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» документами, що дають право на виїзд з України і в'їзд в Україну та посвідчують особу громадянина України під час перебування за її межами, є, зокрема, проїзний документ дитини. А згідно з ч.2 ст.4 цього Закону, оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. № 57 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2010 р. № 724), передбачено, що виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків здійснюється у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України без згоди та супроводу другого з батьків (п. 2-2). Документом на право перетинання дитиною державного кордону є проїзний документ дитини (п. 2). Слід зазначити, що постановою Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2010 р. № 724 до Правил перетинання державного кордону внесено зміни та затверджено їх нову редакцію. Змістовно зазначені положення не змінено, але в новій редакції їх викладено відповідно в п. 2 та 4-2. На виконання ст. 7 Закону, Кабінетом Міністрів України постановою від 31 березня 1995 р. № 231 затверджено Правила оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення. У п. 18 зазначається, що оформлення паспорта (проїзного документа) здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі якщо батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, із ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчується нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. За змістом п. 4-2 Правил перетинання державного кордону виїзд дитини за кордон здійснюється за документами, в яких має бути зазначено державу прямування. Для дитини, яка перебуває у пункті пропуску через державний кордон у супроводі одного з батьків, одним із таких документів є нотаріально посвідчена згода другого з батьків або рішення суду. Тому визначення у рішенні суду при наданні дозволу на виїзд дитини за кордон держави прямування є обов'язковим. Як пояснила в суді позивач, вона з донькою [PERSON] має змогу поїхати до Об'єднаних Арабських Еміратів де сама проживає та Швеції до друзів і де є представницькі фірми її роботи, а також, в Египет і Турцію, але вона не може оформити документи без згоди батька дитини [PERSON]. Отже, з урахуванням обставин по справі та з урахуванням думки представника третьої особи, вважає за можливе надати позивачу дозвіл на оформлення документів її доньки [PERSON] [INFO] для тимчасового виїзду за межі України - до Об'єднаних Арабських Еміратів та Швеції без згоди відповідача як батька дівчинки терміном на один рік, оскільки це відповідає інтересам дитини. За клопотанням позивача, судові витрати залишити за позивачем.

Outcome: partial