Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-30 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON], третя особа: Служба у справах дітей Вугледарської міської ради Донецької області про надання дозволу на виїзд закордон малолітньої дитини без дозволу батька. Позивачка прохала суд, надати дозвіл їй на оформлення проїздного документа на багаторазові тимчасові виїзди малолітньої дитини - [PERSON], [INFO] та надати дозвіл на багаторазові тимчасові виїзди малолітньої дитини - [PERSON], [INFO]. без згоди та супроводу батька [PERSON], [INFO] або у супроводі осіб, які уповноважені матір'ю за нотаріально посвідченою згодою, до досягнення [PERSON], [INFO] шістнадцятирічного віку. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначила, що 27 квітня 2012 року сторони уклали шлюб, який був зареєстрований Октябрським відділом реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції Полтавської області, актовий запис №70. Шлюб між сторонами розірвано рішенням Вугледарського міського суду Донецької області від 21.08.2013 року. На час розірвання шлюбу позивач проживала в м.Вугледар, де мешкає і на даний час, відповідач залишився проживати в м.Полтава. Від спільного проживання сторони мають неповнолітню дитину, сина - [PERSON], [INFO], який проживає разом з позивачкою. З моменту розлучення відповідач проживає окремо, за цей час з дитиною не бачився жодного разу. Участі у вихованні та догляді за дитиною не бере. За рішенням Вугледарського міського суду Донецької області від 21.08.2013 року відповідач зобов'язаний сплачувати аліменти в розмірі ? частини всіх видів доходу відповідача. Відповідач уникає сплати аліментів. Позивач, не має можливості отримати від відповідача дозволу на вивіз дитини за кордон для відпочинку та оздоровлення, так як відповідач не відповідає на листи та уникає спілкування. Позивачка та її син проживають на території проведення АТО і пересування в межах адміністративних одиниць вимагає наявності дозволу від чоловіка на пересування дитини. Позивач в судове засідання не з'явилася, звернулася до суду із письмовою заявою про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з'явився, про місце та час слухання справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Заяви про розгляд справи за його відсутності від відповідача не надходило. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, подавши заяву про розгляд справи за їх відсутності. Відношення до спору не висловили. Суд вважає можливим розглянути справу у відсутність представника позивача та відповідача, на підставі наявних у справі даних і доказів. Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи те, що учасники цивільного процесу до суду не з'явилися, суд, спираючись на норми ст. 247, 280 ЦПК України, розглянув справу у заочному порядку, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального пристрою, та ухвалив рішення. Перевіривши фактичні обставини справи письмовими доказами, суд приходить до висновку про можливість задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 27 квітня 2012 року сторони уклали шлюб, який був зареєстрований Октябрським відділом реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції Полтавської області, актовий запис №70. Шлюб між сторонами розірвано рішенням Вугледарського міського суду Донецької області від 21.08.2013 року. На час розірвання шлюбу позивач проживала в м.Вугледар, де мешкає і на даний час, відповідач залишився проживати в м.Полтава. Від спільного проживання сторони мають неповнолітню дитину, сина - [PERSON], [INFO], який проживає разом з позивачкою. З моменту розлучення відповідач проживає окремо, за цей час з дитиною не бачився жодного разу. Участі у вихованні та догляді за дитиною не бере. За рішенням Вугледарського міського суду Донецької області від 21.08.2013 року відповідач зобов'язаний сплачувати аліменти в розмірі ? частини всіх видів доходу відповідача. Відповідач уникає сплати аліментів. Позивач, не має можливості отримати від відповідача дозволу на вивіз дитини за кордон для відпочинку та оздоровлення, так як відповідач не відповідає на листи та уникає спілкування. Позивачка та її син проживають на території проведення АТО і пересування в межах адміністративних одиниць вимагає наявності дозволу від чоловіка на пересування дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства, батьки, відповідно до положень ст. 151 СК України, вправі обирати самі. За змістом ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони в шлюбі між собою. Статтею 157 СК України передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Згідно з ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно з ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи у супроводі осіб, які уповноважені ними. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Порядок виїзду дітей за кордон регулюється Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» перетинання громадянами України державного кордону України здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України після пред'явлення одного з документів, зазначених у статті 2 цього Закону, яким зокрема є паспорт громадянина України для виїзду за кордон. Згідно з п. 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Згідно з п. 4 зазначених Правил, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. В той же час виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків здійснюється якщо є рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином слід прийти до висновку, що згідно з зазначеним вище нормативним врегулюванням порядку виїзду дитини без згоди одного з батьків з України, мова йде про необхідність з'ясування конкретної держави прямування та конкретний період часу перебування у цій державі, тобто разову поїздку. Частина 1 ст. 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання (ст. 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (ч. 1 ст. 55). Відтак, особа може звернутися до суду за захистом свого права не в будь-який спосіб, а в порядку та у формі, встановлених нормами ЦПК України та ЦК України, зокрема, заява повинна містити чітко сформульоване прохання (позовні вимоги), відповідне обґрунтування таких вимог, що лише і дає можливість належно вирішити такі вимоги по суті. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, згідно з ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. У зв'язку з цим суд вказує увагу на наступне. Звертаючись до суду, позивач вказує на те, що вона не має змоги отримати нотаріально посвідчену згоду батька на виїзд дитини закордон. Разом з тим, жодних доказів на підтвердження зазначеної обставини суду не представлено. У зв'язку з цим у суду відсутні підстави вважати, що існує порушення прав та інтересів позивача чи дітей в цьому спорі. Крім того також звертається увага на те, що визначений позивачем термін для надання дозволу на виїзд дітей з України, тобто до досягнення ними повноліття, судом не може бути визнаний розумним. Навпаки, суд приходить до висновку про те, що дозвіл на виїзд дітей до досягнення ними повноліття позбавить дітей та батька можливості належного спілкування та виховання, передбаченого чинним законодавством України і, як наслідок, порушить їх права. При цьому слід також зазначити, що надання судом дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди одного із батьків, без визначення при цьому конкретного часу перебування дитини за кордоном та конкретної країни суперечить положенням чинного законодавства. За таких обставин, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності та враховуючи, що надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон без згоди батька суперечить нормам матеріального права, оскільки таке фактично призведе до розлучення дітей з батьком позбавить останнього брати участь у їх вихованні, що суперечить принципу 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року та положенням СК України, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, а відтак в задоволенні позову про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька до досягнення дитиною повноліття.

Outcome: dismissed