Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-22 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що вона та відповідач є співвласниками квартири [ADDRESS], їй належить 1/4 частина квартири, яку вона набула у власність після смерті батька в 2003 році, після оформлення спадщини вона в цій квартирі не проживала, з 2006 року тут проживає відповідач, якій належить на праві власності 3/4 частини квартири, тривалий час вони з відповідачкою намагаються вирішити питання щодо спірної квартири в судовому порядку, вона не має від квартири ключів, не може потрапити до цього житлового приміщення, тобто, порушуються її права користування і розпорядження своїм майном. Позивач просила суд усунути для неї перешкоди у користуванні та розпорядженні власністю- 1/4 частиною квартири [ADDRESS] загальною площею 48,2 кв.м, яка складається з 2-х ізольованих кімнат, шляхом зобов'язання відповідача не чинити їй перешкод у користуванні її власністю; вселити її в цю квартиру; стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду в сумі 5000 грн. В судовому засіданні представником позивача надано заяву про уточнення позовних вимог /а.с. 51-52 /, в якій позивач просить суд усунути для неї перешкоди у користуванні та розпорядженні власністю, а саме: її частиною квартири [ADDRESS] загальною площею 48,2 кв.м, яка складається з 2-х ізольованих кімнат, шляхом зобов'язання відповідача не чинити їй перешкод у користуванні цією квартирою; вселити її в дану квартиру; зобов'язати відповідача надати їй ключі від вхідних дверей вказаної вище квартири; стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 5000 грн. та судові витрати по справі. Відповідач позов не визнала, пояснила, що позивач після оформлення спадщини спірною квартирою не користувалася, в цій квартирі проживає вона з чоловіком і дитиною, а також її мати, квартира належала бабі з дідом, позивач -це рідна сестра її матері, коли в 2003 році помер дід, мати спадщину не оформляла, сама відповідач стала проживати з матір'ю та бабою, доглядала їх, після смерті баби вона прийняла спадщину за заповітом, з 2010 року між нею та позивачкою існує спір щодо користування [ADDRESS], вона пропонувала позивачці грошову компенсацію за її частку у праві власності, але згоди вони не дійшли, проживати в цій квартирі всі разом вони не зможуть, крім того, при вселенні позивачки у квартиру будуть порушуватися її права, як співвласника 3/4 частин квартири. Після оголошеної перерви в судове засідання відповідач не з'явилася, про час розгляду справи була повідомлена належним чином під розписку, причини неявки суду не повідомила, а оскільки до цього вона була присутня в суді, надала пояснення по суті позовних вимог, то суд вважав за можливе закінчувати розгляд справи без її участі. Представник 3-ї особи в судове засідання не з'явився, але до суду було надано клопотання щодо розгляду справи без участі представника ЖЕК № 1. Заслухавши пояснення всіх осіб, які беруть участь у справі, оглянувши матеріали даної справи, суд дійшов висновку, що позов належить задовольнити частково з наступних підстав. Так, по справі встановлено, що позивач є власником 1/4 частини квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину № 6-589 від 05.02.2003 року, а відповідачка є власником 3/4 частин цієї квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину № 5-2890 від 08.09.2006 року, що стверджується копіями витягів з реєстру Білоцерківського МБТІ про реєстрацію права власності на нерухоме майно /а.с.12-13/. З матеріалів справи вбачається, що відповідач [PERSON] після укладення шлюбу з [PERSON] 01.12.2007 року змінила прізвище на [PERSON], що слідує з копії свідоцтва про шлюб /а.с.10/. За ч.1 ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Згідно Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Мінюсту України від 07.02.2002 року за № 7/5, зареєстрованого в Мінюсті України 18.02.2002 року за № 157/6445, яке діяло на момент реєстрації сторонами права власності на вказану квартиру, державну реєстрацію прав власності на нерухоме майно здійснюють підприємства бюро технічної інвентаризації у межах визначених адміністративно-територіальних одиниць /п.1.3/. Отже, позивач та відповідач набули права власності на спірну квартиру згідно норм діючого законодавства, на що вказано вище. В судовому засіданні також встановлено, що в [ADDRESS] зареєстрована відповідач з 26.12.2006 року, її малолітній син [PERSON] 2008 року народження - з 14.04.2010 року, які по даний час проживають в цій квартирі, тут проживає також чоловік відповідачки та її мати, які в спірній квартирі не зареєстровані. Наведене стверджується копією довідки ЖЕК № 1 /а.с.53/, копією паспорта відповідачки з відміткою про реєстрацію місця проживання /а.с. 9/, відомостями адресно-довідкоовго підрозділу ГУ ДМС УДМС України в м. Києві /а.с.26/. Ці обставини не заперечуються позивачем та її представником, але з пояснень позивача встановлено, що згоди на проживання в спірній квартирі чоловіка відповідачки та її матері вона не надавала. Відповідно до копії технічного паспорта МБТІ на вказану вище квартиру /а.с.16-17/, ця квартира складається з таких приміщень: двох ізольованих жилих кімнат площею 15,70 кв.м і 17,20 кв.м, кухня -5,5 кв.м, ванна кімната -2,0 кв.м, туалет -0,9 кв.м, коридор -6,0 кв.м, балкон -0,9 кв.м, загальна площа квартири - 48,2 кв.м, жила площа -32,90 кв.м. Позивач з 06.08.2014 року також зареєстрована у спірній квартирі, до цього була зареєстрована і проживала в [ADDRESS], що стверджується копією паспорта позивачки /а.с.7-8, 66-68/. В обгрунтування позовних вимог позивач та її представник посилаються на те, що відповідач не допускає позивачку до спірної квартири, вона не може нею користуватися, проживати тут, не має ключів від вхідних дверей до квартири, іншого житла на праві власності позивач на даний час не має, у м. Вінниці їй належала на праві власності 1/5 частка кімнат [ADDRESS], це гуртожиток, де проживають 6 осіб, свою частку вона подарувала дочці. Сама відповідач в суді не оспорювала того, що позивач дійсно не має ключів від вхідних дверей до квартири, вказувала на те, що вона заперечує щодо проживання позивачки в спірній квартирі. З наданих суду доказів встановлено, що згідно копії свідоцтва про право власності на житло від 16.01.2009 року /а.с.37-38/ позивач є співвласником 1/5 частини [ADDRESS], іншими співвласниками цього житла по 1/5 частині кожний є [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Відповідно до договору дарування від 05.01.2011 року позивач подарувала [PERSON] 1/5 частку квартири [ADDRESS], а [PERSON] зареєструвала за собою 11.01.2011 року право власності на вказану частину квартири, що слідує з копії договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON], зареєстровано в реєстрі № 48, та копії витягу з реєстру про державну реєстрацію прав КП «Вінницьке МБТІ» /а.с.33-36/. А згідно технічного паспорта МБТІ /а.с.41-44/, кв.403,404 - це кімнати у житловому будинку /гуртожитку/. Як вбачається з матеріалів справи, в 2010 році [PERSON] зверталася до Білоцерківського міськрайонного суду із зустрічним позовом до [PERSON] у справі за первісним позовом [PERSON] до неї про усунення перешкод у користуванні власністю шляжом вселення, [PERSON] просила суд припинити право [PERSON] на 1/4 частку квартири [ADDRESS], визнати право власності на цю частку у квартирі за нею, стягнути з неї на користь [PERSON] грошову компенсацію в сумі 70 000 грн., що слідує з копії цієї позовної заяви /а.с.20-23/. Сторони не оспорювали, що дійсно предметом судового розгляду була вказана справа, але компромісу вони не досягли, рішення по справі не приймалося, позовні заяви залишені без розгляду, кошти на депозитний рахунок суду не вносилися. Таким чином, суд приходить до висновку, що наданими доказами підтверджуються обставини стосовно того, що відповідач дійсно чинить перешкоди позивачу в користуванні спірною квартирою, яка належить їм на праві спільної часткової власності. Сама відповідач в судовому засіданні не заперечувала того, що дійсно вона не дозволяла позивачці вселятися в цю квартиру, оскільки вона проживає тут з чоловіком, дитиною та матір'ю, вселення позивачки призведе до порушення її прав. При вирішенні спору суд виходить з наступного. За ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до приписів ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно зі ст.383 ЦК України, ст.150 ЖК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Але, як встановлено в судовому засіданні, позивач позбавлена можливості користуватися належним їй майном, оскільки відповідач не допускає її до житлового приміщення, ключів від квартири вона не має. Відповідно до ст.41 Конституції України, ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. В ст.1 протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод /зі змінами, внесеними протоколом № 11/ передбачено, зокрема, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. А за ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно приписів ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Як встановлено судом, згоди щодо порядку володіння та користування спільним майном між сторонами не досягнуто, питання щодо отримання грошової компенсації одним із співвласників між ними не вирішено, з вимогами до суду щодо виплати грошової компенсації за частку в спільному майні сторони під час розгляду даної справи не зверталися. Отже, позивач, як вважає суд, дійсно позбавлена права на користування належним їй з відповідачем спільним майном, на що вказано вище, а тому суд вважає за можливе задовольнити її вимоги щодо усунення перешкод у користуванні вказаною вище квартирою шляхом її вселення в цю квартиру, оскільки позивач іншого житла не має, вона зареєстрована у спірній квартирі, на її ім'я відкрито особовий рахунок в липні 2003 року на 1/4 частину квартири, що вбачається з копії довідки ЖЕК № 1 /а.с.14/. При цьому суд також виходить з того, що не може бути підставою для позбавлення позивача права на користування квартирою посилання відповідача на те, що в квартирі проживає 4 особи, оскільки позивач має такі ж права, як і відповідач, на користування спільним майном, а доказів того, що позивач надавала згоду на вселення в цю квартиру чоловіка відповідачки та її матері, суду не було надано. Відповідно до ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. З врахуванням встановлених по справі обставин, суд також вважає за можливе задовольнити вимоги позивача щодо зобов'язання відповідача не чинити їй перешкод у користуванні спірною квартирою та надати ключі від вхідних дверей до квартири, яких вона не має. Отже, суд приходить до висновку, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права власності узгоджується з встановленими по справі обставинами та відповідає вимогам ст.16 ЦК України. Позивач просила також суд стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду в сумі 5000 грн., яку спричинено їй порушенням її прав як власника майна, що призвело до її моральних страждань. За ч.3 ст.386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Відповідно до ч.2 ст.23 ЦК, моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Як роз'яснено в п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної /немайнової/ шкоди», саме позивач має зазначити, зокрема, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. А саме доказів на підтвердження зазначених обставин позивачем суду не надано, тоді як за ст.ст.10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, з врахуванням вищенаведеного суд вважає за можливе відмовити в частині позову щодо стягнення моральної шкоди. На підставі ст.88 ЦПК України на користь позивача належить стягнути з відповідача сплачений нею при зверненні до суду судовий збір в сумі 243 грн.60 коп. з позовних вимог немайнового характеру, оскільки в задоволенні іншої частини позову судом відмовлено.

Outcome: partial