Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-14 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON], третя особа: Служба у справах дітей Нікопольської міської ради про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу батька, а також дозволу на оформлення відповідних документів для виїзду. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що з відповідачем вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з 21 березня 2014 року по 12 серпня 2016 року, який був розірваний за рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області. Від даного шлюбу мають малолітню доньку [PERSON], [INFO], яка після розірвання шлюбу залишилися проживати разом з позивачем. Відповідач з дитиною не спілкується та не приймає участі в її утримання та вихованні. На даний час, з метою оздоровлення дитини, розширення її світогляду, духовного та інтелектуального розвитку, позивач має намір виїхати до Республіки Ізраїль, однак виїзд дитини в супроводі одного з батьків можливий лише за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків, яку відповідач не надає. Враховуючи те, що [PERSON] добровільно не надає позивачу згоди на тимчасовий виїзд з дитиною за межі України, тому вона вимушена звернутися до суду з даним позовом, в якому просить суд надати їй дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України малолітньої дитини [PERSON], [INFO], в її супроводі до держави Ізраїль на період з 01 грудня 2017 року до 01 травня 2018 року та на виготовлення відповідних документів на такий виїзд дитини. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явилася, від неї надійшла письмова заява про розгляд справи без її участі в якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Не заперечила проти заочного розгляду справи (а.с.27). Відповідач [PERSON] з позовом ознайомлений, про день та час розгляду справи був належним чином повідомлений, що підтверджується відповідним поштовим повідомленням про вручення йому судової повістки 07 листопада 2017 року (а.с.24), однак в судове засідання не з'явився, жодних заяв від нього до суду не надходило. Відповідно до ст. 224 ЦПК України суд за згодою позивача вважає доцільним розглянути справу заочно на підставі наявних у справі доказів. Представник Служби у справах дітей Нікопольської міської ради Філяровська О.В. з позовом ознайомлена, від неї надійшла письмова заява про розгляд справи без її участі, в якій не заперечила проти задоволення позову (а.с.25,26) Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (ст. 153 СК України). Згідно зі ст. 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч.3 ст. 313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 21 березня 2014 року по 12 серпня 2016 року, який був розірваний за рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області (а.с.7,8). Рішення набуло чинності 23 серпня 2016 року. Від шлюбу мають малолітню дитину [PERSON], [INFO], яка після розірвання шлюбу залишилися проживати разом з позивачем (а.с.8,9). Після розірвання шлюбу дитина залишились проживати разом з матір'ю, яка дбає про стан її здоров'я, фізичний духовний та моральний розвиток, а також перебуває на її матеріальну утриманні. З метою оздоровлення дитини, відпочинку, розширення її світогляду, духовного та культурного розвитку, позивач має намір виїхати до держави Ізраїль, однак позбавлена такої можливості, оскільки відповідач не надає їй нотаріально посвідченої згоди. Підпунктом 2 пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою КМУ від 27 січня 1995 року (з відповідними змінами) передбачено виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Виходячи з положень вищезазначених норм, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Отже, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Крім того, визначення конкретного терміну вивезення дитини за кордон не суперечить положенням чинного законодавства та не приведе до фактичного позбавлення батька можливості брати участь у її вихованні. Враховуючи наведені обставини та приймаючи до уваги права та інтереси обох батьків, з метою забезпечення гарантованих державою прав та інтересів дитини на лікування, дозвілля та відпочинок, суд вважає доцільним надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України малолітній [PERSON], [INFO] на період з 01 грудня 2017 року по 01 травня 2018 року до держави Ізраїль у супроводі матері [PERSON], без згоди та супроводу батька [PERSON], а також дозвіл на оформлення відповідних документів для такого виїзду. Слід також зазначити, що будь-яких перешкод для відвідування та оздоровлення малолітньої [PERSON], [INFO], за межами України судом не встановлено, при цьому такий виїзд дитини носить тимчасовий характер і не пов'язаний з виїздом на постійне місце проживання, відповідає її інтересам і водночас не порушує та не обмежує право відповідача на піклування, спілкування чи виховання доньки.

Outcome: approved