Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-22 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про позбавлення батьківських прав, мотивуючи свої вимоги тим, що вона зареєструвала шлюб з відповідачем 26 вересня 2009 року. Від спільного проживання у сторін [INFO] року народився син [PERSON], батьком якого є відповідач. Рішенням Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 31 липня 2012 року шлюб між сторонами було розірвано. Рішенням Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 04 листопада 2013 року стягунуто з відповідача на користь позивача аліменти на утримання сина. З осені 2011 р. відповідач не займався та не займається вихованням сина, самоусунувся від виконання батьківських обов'язків, проживає за адресою своїх батьків, неодноразові перемовини з ним про належну поведінку та виконання своїх батьківських обов'язків ні до чого не призвели. Аліменти на утримання сина відповідач не сплачує, ніякої іншої матеріальної допомоги не надавав і не надає по цей час, не піклується про його фізичний і духовний розвиток, не спілкується з дитиною взагалі, тобто не дбає про її нормальне самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей, так як це встановлено ч.1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства». Син не отримує від батька жодного подарунку на день народження, жодної іграшки. Відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню дитини, навіть не цікавився життям, не відвідував і не відвідує сина вдома, в дитячому дошкільному закладі, що підтверджується відповідними письмовими доказами та поясненнями свідків. Син перебуває на диспансерному обліку з приводу частих захворювань, однак відповідач не цікавиться його станом здоров'я, не приймає участі у оздоровленні сина та не забезпечує його посиленим харчуванням. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити і суду пояснила, що з часу розлучення із відповідачем вона з вересня 2012 року до вересня 2016 року проживала із сином у м.Кіровограді, на вихідні дні приїзджала із дитиною до с.Гаївки Добровеличківського району, так як там була зареєстрованою. За цей період часу відповідач бачив дитину 3 рази. Один раз у 2013 році бачились у смт Новоархангельську, у 2014 році та 2015 році привітав дитину із Днем народження. З вересня 2016 році вона з дитиною проживають у м.Львові. Аліменти відповідач не сплачує. Ухиляється від матеріального забезпечення дитини, не спілкується із ним, не бажає приймати участі у його вихованні. На запитання позивач пояснила, що про фактичне місце проживання та конкретну адресу у м.Кіровограді відповідачу не повідомляла, про дитячий садок, куди ходить дитина-також. Їй відомо було, що відповідач працевлаштований, отримує заробітну плату, однак до відділу ДВС з приводу контролю та повідомлення про працевлаштування боржника не зверталась. До інших структур з приводу невиконання батьківських обов'язків відповідачем також не зверталась. Додала, що у 2012 році відповідач дав 200 доларів США, інших коштів не надавав. З відповідачем мала розмову з приводу того, щоб він спілкувався з дитиною, не заперечує щодо спілкування його з дитиною, однак відповідач прохання ігнорує. Крім того, позивач пояснила, що дитина навчається у спеціалізованій школі, діти часто їдуть за кордон і кожен раз необхідно брати згоду батька і для цього вона звернулась до суду з вищевказаним позовом, про що з відповідачем мала домовленість і останній не заперечував проти позбавлення його батьківських прав. На запитання пояснила, що зі сторони відповідача заборон щодо надання дозволу на виїзд дитини за кордон не було. Представник позивача підтримав позицію останньої. Відповідач [PERSON] позовні вимоги визнав і суду пояснив, що він із позивачем домовились про те, щоб його позбавили батьківських прав. Він офіційно працює, з приводу стягнення з нього аліментів звертався із заявою про їх відрахування, однак чому їх не утримували із заробітку йому невідомо. На запитання суду чому не сплачував аліменти, не спілкувався із сином, пояснив, що він має можливість сплачувати аліменти, не має достатньо часу на побачення та особисте безпосереднє спілкування , так як весь час працює. Пояснив, що запитував позивача про дитину, на що остання повідомила, що все добре. Про місцепроживання та перебування дитини йому позивач не повідомляла, хоча він часто був у м.Кіровограді і часу не мав на побачення, хоча має бажання спілкуватись із дитиною. Додав, що по телефону спілкується із позивачем з приводу життя дитини, надавав матеріальну допомогу, привозив фрукти, одяг. З приводу причин неналежного матеріального забезпечення, спілкування із дитиною та достатньої уваги пояснити не зміг. Допитаний в судовому засіданні малолітній [PERSON] в присутності практичного психолога [PERSON] суд пояснив, що йому 6 років, він ходить до першого класу. Тата він ніколи не бачив, про нього йому ніхто нічого не говорив, у своєї мами про тата він не запитував і тато йому нічого не купував. На запитання відповідно до віку дитини, малолітній сказав: «Хочу, щоб був у мене папа». Представник служби у справах дітей [PERSON] суду повідомила, що на запит служби була надана відповідь ССД Добровеличківської райдержадміністрації про те, що [PERSON] до служби не зверталась з приводу невиконання [PERSON] своїх батьківських обов'язків, дитина на обліку у службі не перебувала , як дитина, яка потрапила в складні життєві обставини. За даними відповіді [PERSON] зареєстрована у [ADDRESS], але фактично за вказаною адресою не проживає. До служби у справах дітей Новоархангельської райдержадміністрації звернувся відповідач, з ним була проведена співбесіда, обстежено умови його проживання. За результатами проведеної роботи службою був складений висновок про недоцільність позбавлення батьківських прав відповідача, оскільки даний захід є крайньою мірою впливу на батька, дитина повинна мати обопільне спілкування з батьками і тому просила суд прийняти рішення до вимог чинного законодавства. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши докази в сукупності з іншими матеріалами справи, суд приходить до наступного висновку. Згідно ч.ч.1-3, ст.157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до ст. 150 Сімейного Кодексу України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Відповідно до ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вона, він не забрали дитину з полового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Пленум Верховного Суду України в п.п. 15, 16 постанови від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз'яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками. У цьому випадку особа, яка подала позов про позбавлення батьківських прав із підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, повинна довести, що батьки (один із батьків) ухиляються від виконання своїх обов'язків з виховання дитини. У свою чергу батьки (один із батьків) мають довести, що вони належним чином виконують свої батьківські обов'язки. Відповідно до ст. 39 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави - учасниці вживають всіх необхідних заходів для сприяння фізичному та психологічному відновленню та соціальній інтеграції дитини, яка є жертвою будь-яких видів нехтування, експлуатації чи зловживань, катувань чи будь-яких жорстоких, нелюдських або принижуючих гідність видів поводження, покарання чи збройних конфліктів. Таке відновлення і реінтеграція мають здійснюватися в умовах, що забезпечують здоров'я, самоповагу і гідність дитини. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного медичного догляду, лікування, захисту дитини від будь - яких нещасних випадків, не виявляють інтересу до фізичного та духовного стану дитини, її інтересів та переживань, не піклуються про неї та не здійснюють контроль за подіями, які чиняться з дитиною та коло неї. Згідно копії свідоцтва про народження [PERSON], народився [INFO] року, його матір'ю записана [PERSON], батьком - [PERSON]. Рішенням Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 31 липня 2012 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Рішенням Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 04 листопада 2013 року з [PERSON] було стягнуто аліменти на користь [PERSON] в розмірі 1/4 частини з усіх видів доходу відповідача на утримання неповнолітнього сина [PERSON] до його повноліття. Довідкою та розрахунком про неотримання аліментів виданих Новоархангельським районним відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській область зазначено, що борг по несплаті аліментів зі сторони [PERSON] на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] станом на 01.12.2016 року становить 31459 грн.54 коп. За висновком органу опіки та піклування Новоархангельської райдержадміністрації від 21.11.2016 року обстежено умови проживання [PERSON] , який проживає разом зі своїми батьками за адресою [ADDRESS] В будинку створено задовільні умови проживання для сім'ї: кімнати вмебльовані, є необхідна постільна білизна, побутова техніка, засоби гігієни. Дитина в даний час проживає з мамою, але у будинку батька створені належні умови для навчання, розвитку та виховання дитини. Враховуючи інтереси дитини та вимоги чинного законодавства, орган опіки та піклування вважає, що не доцільно позбавляти батьківських прав [PERSON]. Інші докази, які надала позивач до позову, не можуть беззаперечно стверджувати про необхідність застосування крайнього заходу до батька-позбавлення його батьківських прав відносно дитини. Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Визнання відповідачем [PERSON] позовних вимог суперечить вимогам чинного законодавства, оскільки така його позиція суперечить інтересам дитини у відповідності до вимог ст.7 Сімейного Кодексу України, так як регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, що є однією із загальних засад регулювання сімейних відносин. Судом також встановлено, що між сторонами по справі з приводу питання виховання дитини існують складні стосунки. Позивач по справі, про що підтвердив і відповідач, зазначила, що метою подання позову про позбавлення батьківських прав є питання спрощення порядку виїзду дитини за кордон без надання чергової згоди батька на виїзд дитини. Судом також встановлено , що відповідач має бажання спілкуватись із дитиною, проте не вживав активних дій для цього, посилався на недостатність часу та зайнятості на роботі. Крім того, судом також встановлено, що основне бажання позивача (матері), щоб дитина не мала такого батька, хоча в судовому засіданні дитина висловила своє бажання мати батька. Посилання позивача на ту обставину, що відповідач має велику заборгованість по аліментам і це є підставою для позбавлення батьківських прав, судом не може бути прийнято до уваги, оскільки з пояснень позивача вона активних дій не вживала для примусового стягнення аліментів, до відділу ДВС не зверталась з приводу стягнення аліментів у відповідності до фактичної заробітної плати відповідача, хоча їй було достеменно відомо про працевлаштування боржника. Також позивач свідомо не повідомляла відповідача про місце проживання дитини для його відвідування та спілкування із ним, перед зверненням до суду не зверталась до відповідних служб з приводу неналежного виконання батьківських прав відповідачем. Оскільки регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, що є однією із загальних засад регулювання сімейних відносин (ст.7 Сімейного Кодексу України) то, оцінивши всі обставини, суд встановив відсутність злісного ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов'язків, а також відсутність фактів, які б давали суду підстави зробити висновок про необхідність застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення відповідача батьківських прав та судом також не встановлено обставин, що позбавлення батьківських прав буде відповідати інтересам дитини. Разом з тим, встановивши, що пасивна поведінка батька, щодо визначення порядку та способів його участі у вихованні дитини, призводить до того, що дитина позбавлена батьківської любові, опіки та захисту з боку біологічного батька, належного виховання, а також враховуючи, що відповідач протягом значного часу не надає матеріальну допомогу на утримання своєї дитини, суд вважає за доцільне застосувати до відповідача заходи попередження про необхідність змінити своє ставлення до виховання дитини, а контроль за виконанням ним батьківських обов'язків покласти на службу у справах дітей. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed