Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-06 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання права власності на 1/4 частку квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка [PERSON], який помер 03 лютого 2016 року. В обґрунтування зазначила, що після смерті чоловіка залишилося спадкове майно у вигляді 1/4 частки квартири [ADDRESS], по 1/4 частки якої також належить їй та відповідачам на підставі свідоцтва про право власності на житло за № 23001 від 03.08.1994 року, виданого Маріупольським державним виробничим підприємством по ремонту та експлуатації житлового фонду «Житловик». В органах технічної інвентаризації право власності на вищевказану квартиру зареєстроване не було. Окрім неї спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON] є її дочки [PERSON] та [PERSON], які подали до нотаріальної контори відповідні заяви про відмову від спадщини після смерті батька [PERSON] Коли вона звернулася до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, їй було відмовлено, оскільки наданий нею документ (свідоцтво про право власності на житло №23001, видане Маріупольським державним виробничим підприємством по ремонту та експлуатації житлового фонду «Житловик»), який підтверджує право власності спадкодавця [PERSON] на ? частку квартири, не відповідає вимогам законодавства. У звязку з цим позивач просить визнати за нею право власності на 1/4 частку квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка [PERSON] Позивач у судове засідання надала суду заяву з проханням розглянути справу за її відсутності, позовні вимоги підтримала повністю. Відповідачі у судове засідання надали заяви з проханням розглянути справу за їхньої відсутності, позов визнали повністю. При зазначених обставинах, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін, оскільки в матеріалах справи мається достатньо доказів для вирішення по суті спірних правових відносин. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правові відносини. Відповідно до свідоцтва про смерть серії I-НО №921816 від 05.02.2016 року [PERSON] помер 03 лютого 2016 року, актовий запис №293 від 05.02.2016 року. Відповідно до свідоцтва про одруження серії I-АБ №077280 від 05.07.1968 року позивач [PERSON] є дружиної [PERSON], який помер 27.11.2012 року. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло № 23001 від 03.08.1994, виданого Маріупольським державним виробничим підприємством по ремонту та експлуатації житлового фонду «Житловик», квартира [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON], який помер 03.02.2016 року, [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Згідно довідки від 17.02.2016 року ЖЕД № 4 ТОВ «Житло-Плюс» позивач [PERSON] мешкала разом з чоловіком [PERSON] по день його смерті. Відповідно до матеріалів спадкової справи № 12/2016, відкритої щодо майна померлого [PERSON] приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу [PERSON], позивач [PERSON] прийняла спадщину після смерті чоловіка [PERSON] шляхом подачі відповідної заяви 19.02.2016 року за вхідними №34. Дочки померлого [PERSON] [PERSON] (заява № 48 від 14.03.2016 року на імя приватного нотаріуса [PERSON]О.) та [PERSON] (заява № 63 від 24.03.2016 року, подана до посольства України в Республіці Австрія м. Відень) відмовилися від спадкування за законом після смерті батька. Інші спадкоємці до нотаріальної контори не зверталися. Стаття 1261 ЦК України передбачає, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Стаття 1298 ЦК України передбачає, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Відповідно до п. 23 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008 р., свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Постановою приватного нотаріуса Маріупольського міського нотаріального округу [PERSON] про відмову у вчинені нотаріальної дії №180/02-31 від 09 серпня 2016 року позивачу [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на майно померлого 03 лютого 2016 року [PERSON], яке складається з 1/4 частки квартири [ADDRESS], у звязку з подачею нею документів, які не відповідають вимогам законодавства і не можуть бути прийняті як правовстановлюючі документи, які підтверджують право власності спадкодавця на вказану вище квартиру. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Так, свідоцтво про право власності на житло квартиру [ADDRESS] в Маріуполі, було видано на підставі розпорядження (наказу) від 03.08.1994 року №23001, про що було внесено відповідний запис до реєстраційної книги. Згідно до абз.3 ч.2 ст.331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обовязкової реєстрації. Так, відповідно до ст.1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції, яка діяла на час виникнення прав на нерухоме майно) приватизація державного житлового фонду (далі приватизація) це відчуження квартир (будинків) та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв та ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Відповідно до п.5 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача квартир у власність громадян оформлялася свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструвалося в органах приватизації і не потребувало нотаріального посвідчення. Відповідно до п.п. 13, 14 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15.09.1992 року №56 (яке було чинним на момент виникнення права власності на квартиру) приватизація державного житлового фонду здійснювалася уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною виконавчою владою, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управління яких знаходився державний житловий фонд. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснювалася на підставі рішень відповідних органів приватизації. Вищезазначеним Положенням також визначався порядок державної реєстрації права власності на квартиру, зокрема п.28 Положення передбачалася обовязкова реєстрація в органах технічної інвентаризації свідоцтва про право власності на квартиру. Таким чином, зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності не залежало від державної реєстрації до часу набрання законної сили ЦК України та Закону України від 01.07.2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Таким чином, право власності на приватизовану квартиру виникло у спадкодавця з моменту видачі розпорядження про передачу квартири в спільну сумісну власність, тобто з 03.08.1994 року. З огляду на вказане суд вважає, що оскільки позивач, як спадкоємиця прийняла спадщину після смерті чоловіка, але не може отримати свідоцтва про право на спадщину на 1/4 частку спірної квартири, то слід захистити її права та в судовому порядку визнати за нею право власності на 1/4 частку квартири [ADDRESS], як за єдиною спадкоємицею, яка прийняла спадщину.

Outcome: approved