Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-02 00:00:00

Позивач звернулася до суду з первісним позовом та вимоги мотивує тим, що вона [PERSON] є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , у якому без реєстрації проживає відповідач [PERSON] , котра є вдовою померлого сина позивача [PERSON] , котрий помер [INFO] . Відповідач участі в утриманні спірного будинку, його ремонті та оплаті комунальних послуг жодним чином не приймає, між сторонами постійно трапляються сварки, проживання з відповідачем є нестерпним. Позивач неодноразово висловлювала свої заперечення проти того, що [PERSON] продовжує безпідставно проживати у будинку, належному [PERSON] , не будучи членом її сім`ї. Втім, відповідач в добровільному порядку виселятися не збирається. Тому позивач просить суд виселити [PERSON] з житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 11.10.2018 року відкрито загальне позовне провадження в даній цивільній справі та призначено підготовче судове засідання з участю сторін. Ухвалою суду від 20.11.2018 року до спільного розгляду прийнято зустрічну позовну заяву [PERSON] , яка діє в інтересах малолітньої [PERSON] , 2006 р.н., до [PERSON] , третя особа: Орган опіки та піклування СМР, про визнання права користування та встановлення порядку користування житловим будинком. Зустрічна позовна заява мотивована тим, що [INFO] у [PERSON] народилася донька [PERSON] , батьком якої був записаний син позивача [PERSON] за первісним позовом. З моменту народження доньки [PERSON] було прийнято рішення про реєстрацію місця проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . 29.05.2015 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб та, з дозволу матері [PERSON] , разом із донькою почали проживати, вести спільне господарство, утримувати, прибирати та дбати про домоволодіння за вищевказаною адресою. Після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , стосунки із [PERSON] значно погіршилися, остання разом із донькою [PERSON] та її зятем здійснюють фізичний тиск [PERSON] і виганяють її із донькою [PERSON] зі спірного будинку. Тому позивач за зустрічним позовом просить суд визнати за [PERSON] та [PERSON] право на проживання та користування будинком за адресою: [ADDRESS] ; визначити порядок користування житловим будинком за адресою: [ADDRESS] , виділивши в користування [PERSON] та [PERSON] , житлову кімнату 1-4, площею 11,5 кв.м, житлову кімнату 1-5, площею 15,4 кв.м. Ухвалою суду від 20.11.2018 року залучено до участі в даній цивільній справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Орган опіки та піклування Сумської міської ради. Ухвалою суду від 30.05.2019 року закрито підготовче провадження у вказаній об`єднаній цивільній справі та призначено судове засідання для розгляду справи по суті. Розпорядженням в.о. керівника апарату Ковпаківського районного суду м. Суми № 200 від 29.08.2019 року призначено повторний автоматичний розподіл цивільної справи №592/14482/18 у зв`язку з припиненнями повноважень судді Чернобая О.І. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судово справи між суддями від 29.08.2019 року, головуючим у цивільній справі №592/14482/18 визначено суддю Фоменко І.М. Ухвалою суду від 24.09.2019 року призначено судове засідання по справі з викликом сторін. Позивач за первісним позовом [PERSON] разом із представником [PERSON] в судовому засіданні просили задовольнити заявлені вимоги в повному обсязі. В обґрунтування заперечень проти зустрічних позовних вимог зазначили, що твердження [PERSON] відносно того, що її вселення до будинку [ADDRESS] відбулося з дозволу власника житла, є хибним і таким, що не відповідає дійсності, оскільки [PERSON] з самого початку заперечувала проти проживання [PERSON] в спірному житловому будинку, про що свідчить відсутність її реєстрації за вказаною адресою. [PERSON] участі в утриманні будинку, його ремонті та оплаті комунальних послуг жодним чином не приймає. Крім того, зауважують, що реєстрація місця проживання малолітньої [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , суперечить вимогам ч. 3 ст. 29 ЦК України, так як її мати [PERSON] має у власності та проживає у квартирі за адресою: [ADDRESS] . Також вказує, що вимога стосовно виділення в користування [PERSON] та [PERSON] конкретних приміщень житлового будинку не відповідає положенням ч. 1 ст. 405 ЦК України та істотно порушує права власника домоволодіння. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] разом із представником [PERSON] в судовому засіданні свої позовні вимоги підтримали. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні зазначила про необхідність задоволення позовних вимог [PERSON] . Представник Органу опіки та піклування Сумської міської ради, повідомлений належним чином про час та місце судового розгляду справи, в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, пояснень щодо позову або відзиву на позовну заяву не надав, що не перешкоджає розгляду справи по суті у його відсутність. Суд, заслухавши думку учасників провадження та вивчивши матеріали справи в їх сукупності, вважає первісний позов про виселення з житлового будинку необґрунтованим, а зустрічний позов про визнання права користування та встановлення порядку користування житловим будинком таким, що підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , є власником житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за законом серія ВАС №400027, від 03.12.2003 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої Сумської державної нотаріальної контори Ляшенко А.І. (а.с.9, справа №592/14635/18). Як вбачається із Свідоцтва про народження серія [NUMBER] , виданого Відділом РАЦС СМУЮ від 07.06.2006 року, [PERSON] народилася [INFO] , в м. Суми, а її батьками є: батько [PERSON] , мати [PERSON] (а.с.11). 29.05.2015 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис № 255; прізвище дружини після державної реєстрації шлюбу визначено як « [PERSON] » (а.с.12). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] (а.с.13). Згідно Довідки про склад сім`ї від 31.08.2015 року, в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а.с.18). Між сторонами виникли цивільно-правові відносини, що регулюються Цивільним законодавством України про право власності та Житловим кодексом Української РСР. Відповідно до положень ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до положень ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Реалізуючи право на житло, людина може користуватись тільки тим житлом, право користування яким у неї виникло з правочину або на підставі закону. Таке право виникає у власника житла (глава 28 ЦК), членів його сім`ї (ст. 405 ЦК, ст. 156 Житлового кодексу Української РСР), орендаря (наймача) житла (ст. 810 ЦК, 61 ЖК), членів його сім`ї (ст. 816 ЦК, ст. ст. 64, 160 ЖК) тощо. Частиною 1 ст. 383 ЦК України та ст.150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно п. 4 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно положень ст. 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. Відповідно до ст.\~3\~СК України,\~сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Положення ч. 2 ст.\~64\~ЖК зазначає, що до членів сім`ї належать дружина наймача (власника), їхні діти, батьки та інші особи, якщо вони проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Права члена сім`ї має також і особа, яка перестала бути членом сім`ї наймача, але продовжує проживати в займаному ним житловому приміщенні. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. В той же час, виходячи з вимог ст. 157 ЖК України, членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. За правилами ст. 116 ч. 1 ЖК України, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Аналіз наведених норм права дає підстави стверджувати, що власник майна вправі звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні ним права користування своїм майном шляхом виселення колишніх членів сім`ї та інших громадян із належного йому на праві власності жилого приміщення, але за наявності умов, які передбачені ст. 116 ч. 1 ЖК України. Тобто, виселення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 166 ЖК України, може відбуватися за наявності наступних умов: 1) руйнування або псування житла наймачем або іншими особами, за дії яких він відповідає; 2) використання житла наймачем або особами, за дії яких він відповідає, не за призначенням; 3) систематичного порушення наймачем або особами, за дії яких він відповідає, прав та інтересів сусідів; 4) незаконного зайняття жилого приміщення; 5) визнання ордера на жиле приміщення недійсним внаслідок неправомірних дій осіб, які одержали ордер. З цього приводу у п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 02 квітня 1985 року, з послідуючими змінами, зазначено, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116\~ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Згідно вимог ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Пунктом 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, гарантовано кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. Для застосування положень ст. 116 ЖК УРСР, суду необхідно установити які саме порушення правил співжиття чинить відповідач, в чому це виражено та які докази це підтверджують. Враховуючи викладене, суд вважає необхідним відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] за первісним позовом про виселення з житлового будинку, оскільки позивачем, всупереч вимог ст. 81 ЦПК України, не було надано суду будь-яких належних і беззаперечних доводів та аргументів, які б підтверджували факт порушення [PERSON] правил співжиття чи незаконного зайняття житлового приміщення в будинку за адресою: [ADDRESS] , та наявність підстав, передбачених ч. 1 ст. 116 ЖК України, для виселення відповідача на вимогу власника житла. Крім того, як було встановлено в судовому засіданні, [PERSON] вже тривалий час не проживає в спірному домоволодінні, а тому фізично не може чинити [PERSON] перешкоди у реалізації права вільного володіння, користування і розпорядження належним їй майном. Щодо позовних вимог в частині визнання за неповнолітньою [PERSON] право на проживання та користування будинком за адресою: [ADDRESS] , суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 156 ЖК України, за згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. Як вбачається із Будинкової книги та Довідки про склад сім`ї, виданої Департаментом інфраструктури міста Сумської міської ради від 31.08.2015 року, з 07.07.2015 року місце проживання [PERSON] , [INFO] , зареєстровано у встановленому законом порядку за адресою: [ADDRESS] , за цією ж адресою зареєстроване і місце проживання її батька [PERSON] , котрий помер [INFO] (а.с.12-16, справа №592/14635/18; а.с.18, справа №592/14482/18). Згідно положень ч. 3 ст. 156 ЖК України, на вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Таким чином, виходячи з викладеного, малолітня [PERSON] , [INFO] , була вселена та зареєстрована у житловому будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на підставах та у спосіб передбачений законом, у зв`язку з чим остання має право користування спірним житловим приміщенням нарівні з власником будинку, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Суд звертає увагу, що в зустрічній позовній заяві [PERSON] просить визнати за нею право на проживання та користування будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS] , втім, такі вимоги є безпідставними, оскільки, як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач звернулася до суду виключно в інтересах малолітньої [PERSON] , котра, зважаючи на свій малолітній вік, не здатна особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (ст. 47 ЦПК України). Щодо визначення порядку користування спірним житловим будинком, суд виходить з наступного. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Таким чиним, виходячи з правової природи норми ч. 1 ст. 405 ЦК України, виключно власник домоволодіння наділений компетенцією щодо визначення житлових приміщень, які мають право займати члени його сім`ї, та встановлення порядку їх користування. У зв`язку з викладеним, в задоволенні цієї частини позовних вимог [PERSON] за зустрічним позовом про встановлення порядку користування житловим будинком слід відмовити. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з [PERSON] на користь [PERSON] необхідно стягнути судовий збір в сумі 352,40 грн., пропорційно розміру задоволених позовних вимог (1409,60 грн. * 1/4).

Outcome: partial