Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-15 00:00:00

Позивач звернулася до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що їй на праві приватної власності належить житловий будинок за адресою: с. Павлово, 51, Свалявського району, Закарпатської області, у якому проживають: вона, діти та її колишній чоловік, шлюб з яким розірвано. Зазначає, що відповідач не допомагає їй по хатньому господарству та не бере участі в утриманні будинку, постійно влаштовує сварки, принижує її перед дітьми, родичами та сусідами, зловживає алкогольними напоями, чим створює неможливі умови для проживання інших у одному домі, а тому просить суд виселити відповідача з вищезгаданого будинку та зняти його з реєстраційного обліку. Позивачка та її представник у судове засідання не зявилися. Представник позивачки надав суду заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Щодо ухвалення судом заочного рішення не заперечив (а.с. 34). Відповідач в судове засідання не зявився, по невідомим суду причинам, хоча був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи (а.с. 24, 32). Як вбачається з матеріалів справи з Свалявського відділення Укрпошти послідуючий конверт, адресований відповідачу повернувся з відміткою: за відмовою адресата від одержання (а.с. 36). За правилами ст. 76 ЦПК України, у разі відмови адресата одержати судову повістку особа, яка її доставляє, робить відповідну відмітку на повістці і повертає її до суду. Особа, яка відмовилася одержати судову повістку, вважається повідомленою. Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України, суд розглядає справу на підставі наявних у справі матеріалів у відсутності відповідача. За правилами ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який був належним чином повідомлений, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов належить задовольнити частково зважаючи на наступне. Згідно чинного рішення Свалявського районного суду від 20 січня 2014 року шлюб між сторонами розірвано (а.с. 6). 09.07.2010 року [PERSON], [INFO], мешканка с. Павлово, 51, Свалявського району, Закарпатської області у с. Плоске, Свалявського району, Закарпатської області склала заповіт, яким на випадок своєї смерті заповіла належний їй на праві особистої власності житловий будинок, що знаходиться у с. Павлово, 51, Свалявського району і все інше майно, де б воно не було і з чого б не складалося, взагалі все те, що буде належати їй по Закону на день її смерті доньці - позивачеві [PERSON], [INFO]. Даний заповіт було нотаріально посвідчено секретарем Плосківської сільської ради, Свалявського району, Закарпатської області та зареєстровано у книзі для запису нотаріальних дій під № 22 (а.с. 8). Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, житловий будинок у с. Павлово, 51, Свалявського району, Закарпатської області на праві приватної власності належить [PERSON] (а.с. 7). Згідно довідки № 1148 від 22.06.2016 року, виданої виконкомом Плосківської сільської ради у домогосподарстві у с. Павлово, 51, згідно погосподарської книги сільської ради зареєстровані та проживають: власник [PERSON], [INFO]; донька [PERSON], [INFO]; син [PERSON], [INFO]; колишній чоловік [PERSON], [INFO] (а.с. 9). Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, субєктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду з захистом свого особистого немайнового або майнового права чи інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути ... в т.ч. припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. ст. 317, 319, 321 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю ... . Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст. 9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Частина 1 статті 116 ЖК УРСР визначає, що якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ними, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціального співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Виходячи з аналізу змісту наведеної норми стаття 116 вказує на такі підстави виселення фізичної особи без надання іншого жилого приміщення: а) систематичне руйнування чи псування жилого приміщення; б) використання його не за призначенням; в) систематичне порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку. Пленум Верховного суду України в п.17 постанови № 2 від 12 квітня 1985 року Про деякі питання, що виникли у практиці застосування судами Житлового кодексу України роз'яснив, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Виселення без надання іншого житлового помешкання обумовлено безрезультатністю застосованих до винної особи заходів попередження та суспільного впливу і може мати місце лише при систематичному порушенні винуватим правил суспільного співжиття. Згідно постанов про адміністративні правопорушення від 15.02.2013 року, 05.06.2014 року, 07.03.2014 року відповідач [PERSON] неодноразово притягався до адміністративної відповідальності за вчинення насильства у сімї. Порушника визнано винуватим та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу. Згідно постанови від 24.02.2016 року [PERSON] звільнено від адміністративної відповідальності за ст. 173-2 ч.1 КУпАП, обмежившись усним зауваженням (а.с. 12-14, 16). Так як відповідач систематично порушує правила користування жилим приміщенням, що унеможливлює для інших проживання з ним у одному будинку, позов у частині виселення відповідача з житлового будинку є обгрунтованим і підлягає до задоволення. Що стосується вимоги про зняття відповідача з реєстраційого обліку, у задоволенні такої слід відмовити, оскільки спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання є ЗУ Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України №1382-IV, а саме, ст. 7 вказаного Закону визначено зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі … судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про виселення відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. За статтею 88 ЦПК України судові витрити підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: partial