Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-21 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про визначення місця проживання малолітньої дитини, посилаючись на те, що позивач з відповідачем по справі перебували у шлюбі, який за рішенням суду розірвано. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] . Позивач має регулярний дохід, постійне місце проживання, на обліку у лікаря-нарколога та психіатра не перебуває. Приблизно в грудні 2019 року без згоди позивача відповідач забрав доньку до місця свого проживання та перешкоджає позивачу в спілкуванні з дитиною, внаслідок чого позивач позбавлена можливості навіть бачитись з дитиною, у зв`язку з чим звернулася до суду з зазначеною позовною заявою про визначення місця проживання дитини з позивачем. В судовому засіданні позивач та її представник вимоги позовної заяви підтримали та просили суд задовольнити їх у повному обсязі. Відповідач та його представник у судовому засіданні вимоги позовної заяви не визнали, просили відмовити в задоволенні позову. Від представника відповідача до суду надійшов відзив, згідно якого посилається на те, що позивач не працює, власного житла не має, з листопада 2019 року не проживає разом з дитиною і визначення місця проживання дитини в оточенні людей, з котрими позивач проживає, може погано відобразитися на психологічному стані дитини. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, у судовому засіданні не заперечувала проти задоволення заявлених позовних вимог, пояснивши, що дитина може проживати як із позивачем так і відповідачем. Судом визнано не доцільним заслуховування думки дитини, оскільки з урахуванням встановленої судом обставин справи, ситуації, яка склалася у сім`ї та обстановці, у якій перебуває дитина, стану здоров`я, віку та розвитку, малолітня [PERSON] не зможе об`єктивно, незалежно та вільно висловити свою думку щодо питання визначання її проживання. Суд, розглянувши позовну заяву, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши та оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, вважає, що позов [PERSON] , підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що між сторонами склалися правовідносини, що випливають із сімейного законодавства, пов`язані з рівністю прав та обов`язків матері та батька щодо дитини, тому, при вирішенні спору між сторонами, слід керуватися Сімейним Кодексом України. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 29 червня 2017 року, який було розірвано 24 лютого 2020 року, що підтверджується рішенням Кіровоградського районного суду Кіровоградської області (а.с. 7), а також витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища № 0026301872 від 08 травня 2020 року (а.с. 8). Відповідно до копії свідоцтва про народження [PERSON] , народилася [INFO] (а.с. 9), її батьком зазначений [PERSON] , відповідач по справі (а.с. 32, 33, 44) та матір`ю [PERSON] , позивач по справі (а.с. 4, 5, 6), яка у зв`язку з укладенням шлюбу змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] », що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 16 березня 2021 року (а.с. 125), копією паспорту громадянина України № [NUMBER] , виданого 24 березня 2021 року (а.с. 123), довідкою про присвоєння ідентифікаційного номеру (а.с. 126). Згідно договору купівлі-продажу від 09 грудня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Кіровоградського районного нотаріального округу Томаз В.І., зареєстрованого в реєстрі за № 4336 (а.с. 10), витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с. 11), [PERSON] , [PERSON] (батьки позивача) є власниками будинку [ADDRESS] . Як вбачається з заяви від 15 травня 2020 року, [PERSON] , позивач по справі, звернулася до державного нотаріуса Кропивницької районної державної нотаріальної контори Кіровоградської області з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , матері позивача (а.с. 13). [PERSON] , позивач по справі, належить Ѕ частка житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується довідкою 3/028 від 27 січня 2021 року, виданою Первозванівською сільською радою Кропивницького району Кіровоградської області (а.с. 83, 86). Як вбачається з виписки по надходженням на карту/рахунок від 08 квітня 2020 року, виданої АТ КБ «Приватбанк» на рахунок [PERSON] , позивача по справі, за період з 08 січня 2020 року по 08 квітня 2020 року надійшли грошові кошти у сумі 78031,37 грн. (а.с. 18, 19, 20). З акту обстеження житлово-побутових умов № 02-33/97 від 29 квітня 2020 року за місцем реєстрації [PERSON] , позивача по справі, вбачається, що будинок [ADDRESS] , складається з 3 житлових кімнат, кухні, ванної кімнати, 3 коридорів, комори, В житлових кімнатах наявні ліжка, стіл, стільці, шафа для одягу, комод, крісло. Деякі стіни всередині житлового будинку перебувають у стадії ремонту, інші обклеєні шпалерами, які потребують заміни, наявні необхідні побутові прилади (а.с. 12). Відповідно до довідок № 3/028 від 27 січня 2021 року, № 05-30/203 від 28 січня 2021 року, виданих Первозванівською сільською радою Кропивницького району Кіровоградської області, [PERSON] , позивач по справі, зареєстрована в будинку [ADDRESS] , але не проживає (а.с. 82, 83, 85, 86). Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи від 05 квітня 2021 року, за відомостями виконавчого комітету Арцизької міської ради [PERSON] , позивач по справі, з 05 квітня 2021 року зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 124). Позивач на психіатричному диспансерному обліку, наркологічному обліку КНП «Арцизька ЦРЛ» Арцизької районної ради Одеської області не перебуває (а.с. 16, 17). [PERSON] , позивач по справі, зверталась до органів правопорядку з заявою про притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] , відповідача по справі, за перешкоду бачитися з дитиною, що підтверджується довідкою № 40/4642 від 25 червня 2020 року, виданою Арцизьким ВП ГУНП в Одеській області (а.с. 14). Фактів аморальної поведінки позивача судом не встановлено. Зі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 14 грудня 2012 року (а.с. 53), витягу про державну реєстрацію від 20 грудня 2012 року, [PERSON] , відповідачу по справі, на праві приватної спільної часткової власності належить 16/100 частин квартири [ADDRESS] (а.с. 53), що також підтверджується технічним паспортом (а.с. 54). [PERSON] , відповідач по справі, має середню освіту та у 2008 році закінчив навчання у медичному училищі і здобув кваліфікацію зубного техніка, що підтверджується атестатом про повну загальну середню освіту, дипломом молодшого спеціаліста (а.с. 52). Згідно довідки № 2054 від 29 вересня 2020 року, виданої Виконавчим комітетом Арцизької міської ради, [PERSON] , відповідач по справі, зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 45). Відповідно до характеристики № 1142 від 20 жовтня 2020 року, виданої виконавчим комітетом Арцизької міської ради, [PERSON] , відповідач по справі, за місцем проживання характеризується позитивно, до адміністративної відповідальності адміністративною комісією при виконавчому комітеті Арцизької міської ради не притягувався (а.с. 46). З довідки форми ОК-5 від 25 листопада 2020 року вбачається, що [PERSON] , відповідач по справі, є застрахованою особою (а.с. 51). Згідно довідки від 30 червня 2021 року, [PERSON] , відповідач по справі, працює майстром коліс автомобілів Фізичної особи-підприємця [PERSON] (а.с. 140). З довідки № 24 від 29 квітня 2021 року, виданої ЗАКЛАДОМ ДОШКІЛЬНОЇ ОСВІТИ (ЯСЛА-САДОК) № 4 «СОНЕЧКО» Арцизької міської ради, дитину [PERSON] , [INFO] , приводить та забирає батько, [PERSON] , відповідач по справі; оплату за харчування дитини проводить батько; життям, здоров`ям та успіхами дитини цікавиться тільки батько (а.с. 139). [PERSON] , відповідач по справі, притягувався до кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 125 КК України (ЄРДР № 12014160220000086 від 31 січня 2014 року), кримінальне провадження закрито на підставі п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК України (потерпілий відмовився від обвинувачення); за ч. 1 ст. 186 КК України (ЄРДР № 12013170220000355 від 05 квітня 2013 року) на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України (встановлена відсутність в діянні склад кримінального правопорушення), що підтверджується довідкою № 40/4642 від 25 червня 2020 року, виданою Арцизьким ВП ГУНП в Одеській області (а.с. 15). Згідно висновку, рішення № 93 від 20 травня 2021 року виконавчий комітет Арцизької міської ради, як орган опіки та піклування, щодо визначення місця проживання малолітньої [PERSON] вважає за доцільне проживання малолітньої [PERSON] ,[INFO] , разом з батьком [PERSON] , відповідачем по справі, або з матір`ю [PERSON] , позивачем по справі, (а.с. 114, 115, 116-118). Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з ч. 2, ч. 8, ч. 9 ст. 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно з вимогами ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ч. 1 ст. 18, ч 1 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Частиною першою статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до ст. 141 СК України що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч. 5 ст. 157 цього Кодексу. Згідно з вимогами ч. 1, ч. 2 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Тлумачення ч. 1 ст. 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини). Дитина є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів, судовий розгляд сімейних спорів, в яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М.С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. При цьому, будь-які спори між батьками, у які залучена дитина і які вирішуються органом опіки та піклування або судом, завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку і суперечать принципу забезпечення найкращих інтересів дитини. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. При цьому під забороною розлучення дитини зі своєю матір`ю в контексті Декларації прав дитини слід розуміти не обов`язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі й матері, прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року. Згідно з вимогами ч. 4, ч. 5 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо визначення місця проживання дитини, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Відповідно до п. 72 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності пов`язаної із захистом прав дитини, під час розв`язання спорів між батьками щодо визначення місця проживання (перебування) дитини служба у справах дітей повинна керуватися найкращими інтересами дитини з урахуванням рівних прав та обов`язків матері та батька щодо дитини. При цьому ч. 6 ст. 19 СК України визначено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Тобто орган опіки та піклування під час розв`язання спорів між батьками щодо визначення місця проживання (перебування) дитини повинен надати письмовий висновок з урахуванням інтересів дитини, а суд може погодитися з ним або визнати його необґрунтованим. Виконавчий комітет Арцизької міської ради, як орган опіки та піклування, щодо визначення місця проживання малолітньої [PERSON] вважає за доцільне проживання малолітньої [PERSON] ,[INFO] , разом з батьком [PERSON] , відповідачем по справі, або з матір`ю [PERSON] , позивачем по справі, (а.с. 114, 115, 116-118), що є недопустимим, оскільки сторони проживають окремо. При цьому судом встановлено, що орган опіки і піклування взагалі не визначився з місцем проживання дитини, тобто з матір`ю чи з батьком, а також не з`ясував, які виняткові обставини перешкоджають залишенню дитини з матір`ю чи з батьком, не врахував, що дитина позбавлена турботи зі сторони матері у віці двох років,тобто з грудня 2019 року, позивач звернулася до суду з цим позовом, що свідчить про її реальне намагання бути з дитиною. У зв`язку з наведеним, суд приходить до висновку, що висновок органу опіки та піклування згідно якого визначення місця проживання малолітньої дитини визнано доцільним як з батьком так і з матір`ю, є неоднозначним, не обґрунтованим та суперечить інтересам дитини, тому суд не бере його до уваги та він не може бути врахований при ухваленні рішення за наслідками судового розгляду даної справи. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Із врахуванням віку дитини (три роки), таку турботу може забезпечити їй лише мати. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме, статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини бути розлучена зі своєю матір`ю. Велика Палата Верховного Суду зазначала, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. За загальним правилом, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Проте у справах про визначення місце проживання дитини, суд повинен займати більш активну позицію і встановлювати ґрунтовно усі обставини, які мають значення та дають підстави визначитись із тим, що буде відповідати найкращим інтересам дитини, не обмежуючись лише обставинами, на які посилаються сторони у своїх вимогах чи запереченнях. При вирішенні таких спорів доцільно та правильно керуватися виключно інтересами дитини, судам передусім потрібно впевнитися, що саме той з батьків, на чию користь буде прийнято рішення, створить для дитини належні умови для її морального, духовного та фізичного розвитку. При цьому захисту прав дитини та перевірки дотримання її прав та найкращих інтересів повинен сприяти не тільки той з батьків, з яким зараз знаходиться дитина, але й правоохоронні та інші державі органи в компетенцію яких входить перевірка інформації щодо дитини, її стану, місцезнаходження тощо. Суд приходить до висновку, що, виходячи лише з інтересів дитини, в судовому засіданні були встановлені усі підстави, які дають суду прийти до однозначного висновку щодо необхідності визначення місця проживання дитини разом з матір`ю, у зв`язку з чим позовна вимога позивача в частині визначення місця проживання дитини з матір`ю підлягає задоволенню. Суд не бере до уваги письмові докази, а саме характеристики № 1051, 1050 від 29 вересня 2020 року за місцем проживання [PERSON] , [PERSON] (а.с. 47, 48); довідки про доходи № 8112105273116103 [PERSON] , № 4921839295951952 [PERSON] (а.с. 49, 50); лист № 2699 від 06 квітня 2020 року, Арцизького ВП ГУНП в Одеській області про результати розгляду звернення [PERSON] (а.с. 55), оскільки у зазначених документах відсутні відомості щодо предмета доказування у наявній справі, відповідно до ст. 77 ЦПК України, та не стосуються предмету спору. Щодо позовної вимоги позивача про передачу дитини матері суд вважає необхідним відзначити, що законних підстав для відібрання дитини від батька (ст. 170 СК України) немає, оскільки в даному випадку достатнім та належним способом передачі дитини від батька матері, на думку суду, є зобов`язання батька до вчинення таких дій у зв`язку з чим позовна вимога позивача про передачу малолітньої дитини матері не підлягає задоволенню. Вирішивши чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються, аналізуючи зібрані у справі докази в їх сукупності, надавши їм оцінку, суд прийшов до висновку про необхідність часткового задоволення заявлених [PERSON] вимог позову. Щодо розподілу судових витрат, то суд приходить на доступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються зокрема з судового збору. Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначено Законом України «Про судовий збір». Відповідно до ст. 1 Закону України «Про судовий збір» судовим збором є збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат. Згідно ч. 1, ч. 6 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Беручи до уваги задоволення позовних вимог в частині визначення місця проживання дитини, суд прийшов до висновку про стягнення з відповідача судового збору на користь позивача в розмірі 840,80 грн., оскільки зазначена позовна вимога задоволена та понесені витрати підтверджені відповідною квитанцією (а.с. 1). Також, судом встановлено та підтверджується матеріалами цивільної справи, позивачем при подачі позовної заяви до суду не було сплачено судовий збір в розмірі 840,80 грн., за вимогу про відібрання дитини, тому суд прийшов до висновку про стягнення з позивача судового збору в дохід держави у сумі 840,80 грн., оскільки судом в задоволенні зазначеної вимоги відмовлено. На підставі ст. ст. 7, 19, 141, 150, 151, 155, 160, 161, 162 СК України,

Outcome: partial