Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-08 00:00:00

Позивач звернулася до суду з даним позовом, просить суд визначити, що частка померлого [PERSON] у праві спільної сумісної власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] становила Ѕ (одну другу) частину; визнати за нею право власності на Ѕ (одну другу) частину житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог зазначає, що [INFO] помер її бувший чоловік [PERSON] . На день його смерті залишилося спадкове майно, яке зокрема складається з житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Спадкоємцем за законом на спадкове майно, що залишилося на день смерті спадкодавця, є його дочка [PERSON] . Позивач звернулася до нотаріуса із заявою про видачу їй свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя на вищезазначений житловий будинок відповідно до ст.ст. 60-63 СК України та ст. 368 ЦК України. У видачі даного свідоцтва нотаріусом було відмовлено, оскільки позивач не перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] на день його смерті. До початку підготовчого засідання позивач подала до суду заяву про уточнення позовних вимог, в якій просить визнати житловий будинок по [ADDRESS] спільним майном подружжя та визнати за нею право власності на Ѕ частку житлового будинку по [ADDRESS] у спільному майні подружжя. В підготовче засідання позивач не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, проте подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, уточнені позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, проте подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, проти задоволення позову не заперечує. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання відповідачем позову. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши письмові матеріали справи, матеріали спадкової справи № 95/2019 до майна померлого [INFO] [PERSON] , 1974 року народження, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. [INFO] помер [PERSON] (Свідоцтво про смерть серія [NUMBER] , видане 12.03.2019 року Таращанським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, актовий запис № 37). На день його смерті залишилось спадкове майно, що складається зокрема з житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Спадкоємцем за законом на вищевказане спадкове майно, що залишилося після смерті [PERSON] є його дочка: [PERSON] . Позивач також звернулася до нотаріуса із заявою про видачу їй свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя на вищезазначений житловий будинок відповідно до ст.ст. 60-63 СК України та ст. 368 ЦК України. У видачі даного свідоцтва позивачу було відмовлено, оскільки позивач не перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] на день його смерті. Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданого 07.03.1997, [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 07.03.1997 у Верем`яцькій сільській раді народних депутатів Обухівського району Київської області, актовий запис № 2. Під час спільного сумісного проживання [PERSON] та [PERSON] придбали житловий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією договору купівлі-продажу житлового будинку серії ВСМ № 101746 від 19.08.2005 та витягом з Державного реєстру правочинів від 19.08.2005. Рішенням Таращанського районного суду Київської області від 11.06.2013 шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Після розірвання шлюбу поділ майна між подружжям не проводився. Статтею 60 Сімейного кодексу України визначено, що майно, яке набуте у шлюбі, незалежно від того, що хтось один з подружжя не мав з поважної причини самостійного заробітку. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ч.3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Пленум Верховного суду України в п.23 своєї постанови №11 від 21.12.2007 року Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя, роз`яснив судам, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст.60,69 СК України, ч.3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч.ч.2,3 ст.235 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Крім того, у постанові Верховного Суду України від 18.05.2016 року у справі №6-1327цс15, міститься висновок про те, що підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст.60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен на підставі доказів встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти подружжя або їх спільна праця. Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-1У Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини основоположних свобод та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права. Ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції , закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 19.09.2012 року №17-рп/2012 у справі за конституційним зверненням приватного підприємства ІКІО щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 Сімейного кодексу України, право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). 06.02.2018 Верховний Суд у справі №235/9895/15-ц зазначив, що у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості. Статтею 372 ЦК України передбачено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» рішення суду, що набрало законної сили є однією з підстав для реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна. Судові витрати суд залишає за позивачем. За таких обставин,

Outcome: approved