Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-29 00:00:00

позивач звернулася до суду з позовом до відповідача в якому зазначає, що з 22 червня 2002 року вона знаходилась в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Під час шлюбу, [INFO], в них народився син [PERSON], який в теперішній час мешкає з нею. 12 грудня 2008 року їх сім'я з відповідачем розпалась, і вони скінчили сумісне проживання, шлюб між ними розірвано. З часу розірвання шлюбу відповідач участі у вихованні та догляді за дитиною не бере, розвитком дитини не цікавиться. Матеріальної допомоги на утримання сина відповідач не надає, хоча має таку можливість оскільки є працездатним. Більш того, відповідач безпідставно чинить їй перешкоди у здійсненні заходів, спрямованих на покращення здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Зокрема, відповідач відмовляється надати, у передбаченому законодавством України порядку, дозвіл на виїзд неповнолітнього [PERSON] за кордон для відпочинку та оздоровлення останнього. При цьому жодних вагомих аргументів, які б пояснювали та обґрунтовували його відмову, він не наводить. Вважає, що така позиція відповідача шкодить інтересам дитини та не сприяє її всебічному та гармонійному розвитку, порушує право дитини на повний та гармонійний розвиток його особистості та вказує па зловживання відповідачем своїми батьківськими правами. Просить надати їй дозвіл на виїзд [PERSON], [INFO], за кордон без дозволу (згоди) відповідача, а також просить дозволити їй або її офіційному представникові, без згоди батька дитини, оформлювати документи для тимчасового виїзду або супроводу неповнолітнього [PERSON] за межі України до країн ближнього та дальнього зарубіжжя. Під час розгляду справи позивач надала суду уточнену позовну заяву, в якій просить надати їй дозвіл на виїзд [PERSON], [INFO], за кордон без дозволу (згоди) відповідача, а також просить дозволити їй або її офіційному представникові , без згоди батька дитини, оформлювати документи для тимчасового виїзду або супроводу неповнолітнього [PERSON] за межі України до країн ближнього та дальнього зарубіжжя, в період з липня по вересень до Російської Федерації, та в період з липня по листопад до Туреччини та Єгипту. В судовому засіданні позивач підтримала свої вимоги. Пояснила, що на теперішній час вона з сином мешкає в м.Друкжівка Донецької області. З відповідачем, батьком сина [PERSON], шлюб розірвано. Зв'язку з батьком дитини вона не підтримує. Де він на даний час, їй не відомо. Контакти для зв'язку з ним в неї відсутні. Для отримання номеру телефону відповідача вона зверталась до його матері, яка їй в цьому відмовила. Вона має намір вивезти сина відвідати родичів в Російській Федерації, і на відпочинок до Туречнни, або до Єгипту, в залежності від путівки, для відпочинку та оздоровлення. Але через відсутність дозволу не може цього зробити. Просить її позов задовольнити. Не заперечує щодо заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з'явився. До суду надійшла судова повістка з позначкою про неможливість вручити повістку відповідачеві через його відсутність за місцем проживання за адресою: [ADDRESS]. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Дружківської міської ради, в судове засідання не з'явився. Про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Надали суду заяву про розгляд справи у відсутність представника Служби. Суд прийняв рішення про заочний розгляд справи. Дослідивши докази по справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Так, відповідно з вимогами ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно зі ст. 2 Протоколу N 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб. Також ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об'єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті. Відповідно до ст. 150 СК України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. За змістом ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ст.ст.7,155 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи у супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженихпостановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року № 231 (зі змінами). Згідно з п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. У відповідності до положень ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно з цими нормами регулювання виїзду неповнолітньої дитини за межі України має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів цієї дитини. Судом встановлено, що шлюб між позивачем та відповідачем розірвано згідно свідоцтва про розірвання шлюбу від 21.05.2009 року, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Дружківського міського управління юстиції Донецької області. Після розірвання шлюбу позивачу залишено прізвище «[PERSON]» (а.с.11) Суд встановив, що позивач та відповідач є батьками дитини- [PERSON], [INFO] (а.с. 5). Дитина мешкає разом з позивачем та знаходиться на її утриманні. Судом встановлено, що відповідач не надав позивачу своєї згоди на право виїзду за межі України [PERSON] в супроводі матері або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Судом встановлено, позивач має намір виїхати разом з дитиною до Російської Федерації з метою відвідування родичів позивача, у період з липня 2016 року по 30 вересня 2016 року. Туреччину та Єгипет позивач має намір відвідати з дитиною для відпочинку та оздоровлення останньої до 30 листопада 2016 року. Суд приймає до уваги відсутність заперечень з боку представника Служби у справах дітей Дружківської міської ради, а також те, що перешкод для виїзду дитини за кордон у супроводі матері в судовому засіданні не встановлено, те, що дитина позивача не досягла 16-річного віку, а її батько не дає згоду на виїзд дитини за кордон у супроводі матері, чим порушує її конституційні права на свободу пересування, те, що виїзд дитини носить тимчасовий характер і не пов'язаний з визначенням місця проживання дитини, з урахуванням інтересів дитини, суд вважає за необхідне надати дозвіл на виїзд дитини з України на територію Російської Федерації в період з липня 2016 року по 30 вересня 2016 року, і на територію Туреччини та Єгипту в період з липня по 30 листопада 2016 року без згоди та супроводу батька, з наданням дозволу на виготовлення необхідних проїзних документів.

Outcome: approved