Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-13 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить розірвати шлюб між нею і відповідачем. В обґрунтування своїх вимог позивачка зазначила, що вона із відповідачем перебувають в зареєстрованому шлюбі. Під час шлюбу народились діти: син [PERSON], [INFO] і дочка [PERSON], [INFO]. Зазначила, що їх із відповідачем шлюб має формальний характер, оскільки вони мають різні погляди на життя і сім'ю; відповідач ініціює сварки, що негативно впливає на психічний стан дітей. Починаючи з 2012 року, шлюбні відносини між ними фактично припинені. Вони втратили почуття поваги і любові один до одного; а тому вона вважає, що подальше спільне життя і збереження шлюбу стало неможливим та суперечить їх інтересам. Сторони в судове засідання не з'явилися. В заяві суду позивач підтримала свої вимоги та просила розглянути справу у її відсутність. Відповідач у своїй заяві також просив розглянути справу у його відсутність, проти розірвання шлюбу не заперечив. Дослідивши матеріали справи в повному обсязі, суд встановив наступні обставини. 22 листопада 2003 року між сторонами укладено шлюб, який зареєстровано у відділі реєстрації актів громадянського стану Васильківського міського управління юстиції Київської області, актовий запис за № 422 (а.с. 4). За час шлюбу у сторін народились діти - син [PERSON], [INFO] і [PERSON], [INFO] (а.с. 5, 6). Позивач бажає розірвати шлюб, а відповідач проти цього не заперечує. Клопотань про надання строку для примирення не заявлено. Норми частин 3 і 4 статті 56 Сімейного кодексу України (далі по тексту СК України) передбачають, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини; примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до частини 2 статті 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Оскільки із змісту позовної заяви встановлено, що шлюб між сторонами має формальний характер та вони бажають його розірвати, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їх інтересам, що має істотне значення. Згідно із статтею 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Норма ч. 4 ст. 174 ЦПК України передбачає, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Обставин, які б свідчили, що визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, судом не встановлено. Таким чином, позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню з відновленням позивачці її дошлюбного прізвища. На підставі частини 1 статті 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід присудити понесені останнім і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи викладене,

Outcome: approved