Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-30 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Представник позивача - адвокат Вагабов В.В. надав заяву про слухання справи за його відсутності, просив суд визнати [PERSON] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS]. Судові витрати покласти на відповідача. Проти ухвалення заочного судового рішення не заперечував. Відповідно до довідки з адресно-довідкового підрозділу ДМС УМВС України в Дніпропетровській області відповідач [PERSON] зареєстрований у квартирі [ADDRESS]. Згідно реєстру на відправлення поштової кореспонденції, відповідачу відправлено рекомендованим листом з повідомленням про вручення, ухвалу суду про відкриття провадження у справі та копію позовної заяви з доданими до неї документами. Відповідно до ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: день вручення судової повістки під розписку; день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Окрім цього, на виконання вимог ст.128 ЦПК України відповідачі були викликані через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке розміщене не пізніше ніж за десять днів. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Враховуючи вимоги ст. 128 ЦПК України, відповідач є таким, що належним чином повідомлений про слухання справи, та у наданий судом строк та станом на 01.07.2019 року відзив на позов не подав, заперечення щодо розгляду справи в спрощеному порядку подано не було, будь-яких клопотань та заяв від відповідача подано до суду не було, відтак у відповідності до ч.8 ст.178 та ч.5 ст.279 ЦПК України, суд розглядає справу за наявними у справі матеріалами. Відповідач про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується реєстром відправлення поштової кореспонденції, та оголошенням на офіційному веб-сайті судової влади України, у наданий судом строк відзив на позов не подав, зустрічний позов не пред`являв, а тому зі згоди представник позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 223, 280 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази та наведені ними доводи суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи. Причиною спору між сторонами стала відмова відповідача у добровільному порядку знятися з реєстрації за адресою: квартирою [ADDRESS]. Судом встановлено, що [PERSON] є власницею квартири [ADDRESS], що підтверджується Свідоцтвом серія [NUMBER] про право власності на нерухоме майно, виданого 03 квітня 2007 року Виконавчим комітетом Ювілейної селищної ради. Відповідач [PERSON] був чоловіком дочки [PERSON] Після реєстрації їх шлюбу, [PERSON] зареєструвала його місце проживання у власній квартирі [ADDRESS]. 19.06.2017 року шлюб між дочкою [PERSON] та [PERSON] було розірвано, що підтверджується Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 19 червня 2017 року. З січня 2016 року [PERSON] не проживає за вказаною адресою та особистих речей там не має, що підтверджується Актом про не проживання від 09.02.2019 року складеним в присутності сусідів. [PERSON] не приймає участі в утриманні квартири, сплаті комунальних платежів та відсутній за місцем реєстрації без поважних причин понад 1 рік. Відповідно до вимог ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У ст. 41 Конституції України чітко зазначено, що «...кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним». Конституцією України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 319 ЦК України визначено, що саме власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ніхто не може бути протиправно позбавлений або обмежений у здійсненні права власності (ч.2 ст.321 ЦК України). Згідно ч.1 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа мешкає постійно, переважно або тимчасово. Вільний вибір місця проживання є одним з основних конституційних прав людини (ст. 33 Конституції України). Відповідно до ст. 150 Житлового кодексу України, громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей. У ст. 405 ЦК України визначено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік. Враховуючи той факт, що відповідачі [PERSON] не є власником квартири та членом сім`ї [PERSON] і не проживє в ній без поважних причин понад один рік, а тому його можна визнати таким, що втратили право користування житловим приміщенням. Згідно ст. 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У зв`язку з реєстрацією місця проживання відповідача у квартирі позивача, остання не може розпорядитися на власний розсуд своїм житлом, що є перешкодою у володінні, розпорядженні майном на власний розсуд. Відповідно до роз`яснень, викладених у п.п. 34,39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. У Постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року також зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК України). Отже у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до абз. 10 ч.1 ст. 3 Закону України «Про свободу пересування ті вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація - внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Згідно зі ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Також відповідно до ст.7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. Враховуючи викладене вище, суд вважає, що позивачем надано суду всі необхідні допустимі докази на підтвердження позовних вимог, а відтак суд дійшов до висновку про задоволення позову у повному обсязі. Відповідно до ст. 141, 142 ЦПК України з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню судовий збір в сумі 768 грн. 40 коп.

Outcome: approved