Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-30 00:00:00

Позивач звернулася до суду з зазначеним позовом посилаючись на те, що за час роботи відповідача на посаді продавця у належному позивачу магазині було проведено інвентаризацію товарно-матеріальних цінностей, за результатами якої виявлено нестачу таких на загальну суму 13 283, 09 (тринадцять тисяч двісті вісімдесят три грн 09 к.) грн. Так як [PERSON] добровільно частково погасила суму нестачі у розмірі 639, 30 (шістсот тридцять девять грн 30 к.) грн, просить стягнути з останньої на свою користь різницю в сумі 12 643, 79 (дванадцять тисяч шістсот сорок три грн 79 к.) гривень. Позивач у судове засідання не зявилася, справу просила розглянути за її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі (а.с. 58). Відповідач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги не визнали, щодо задоволення таких заперечили, при цьому відповідач пояснила, що згадана нестача виникла не з її вини, про неналежний стан зберігання продуктів харчування неодноразово повідомляла керівництво магазину шляхом надіслання електронних листів. Після проведення інвентаризації частина нібито зіпсованих продуктів харчування була вивезена у невідомому напрямку. Зазначила, що у протоколі засідання інвентаризаційної комісії у розділі група товарів зазначено: товари парфумерно-косметичні та жувальна гумка, однак, згадані групи товарів у магазині не реалізовувалися. Представник відповідача [PERSON] окрім того пояснив, що, на його думку, надані позивачем докази не можуть слугувати підставою для задоволення позову, оскільки такі подані у копіях, що викликає сумнів у їх достовірності. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили, що на час проведення інвентаризації (17.03.2016 року) у магазині не працювали, за спливом часу усіх обставин не памятають. Окремо [PERSON] пояснила, що за час її роботи випадків псування продуктів харчування у магазині не було, у разі необхідності пояснення ними надавалися власноручно і надсилалися за допомогою факсимільного звязку. Заслухавши думку відповідача та її представника, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов належить задовольнити зважаючи на наступне. Згідно копії наказу № 5к від 16.11.2015 року відповідач прийнята на роботу у магазин м. Свалява старшим продавцем продовольчих товарів (а.с. 4). Того ж дня з [PERSON] укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність (а.с. 5). За наказом позивача 21.03.2016 року у магазині Мясна точка проведено інвентаризацію, за результатами якої складено інвентаризаційний опис наявних у магазині товарно-матеріальних цінностей, з яким ознайомлена відповідач і у якому нею зазначено згоду компенсувати суму за мінусом природних втрат (а.с. 7-13). Як убачається з протоколу № 000000372 від 21.03.2016 року засідання постійно діючої інвентаризаційної комісії, у згаданому магазині виявлено нестачу товарів на загальну суму 13 283, 09 грн (а.с. 14). Згадану суму за наказом № 57/03 від 27.03.2016 року зобовязано бухгалтерію підприємства утримати із заробітної плати відповідача. Відповідно до даного наказу остання ознайомлена з ним та з вищезгаданим протоколом (а.с. 15). Згідно прибуткового касового ордеру № 22 від 12.04.2016 року прийнято від [PERSON] 639, 30 грн (а.с. 17). Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, субєктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. За ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обовязків. За приписами ст. 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації у випадках коли, зокрема між працівником і підприємством, установою і організацією відповідно до ст. 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або інших цілей. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення сторін. За правилами ст. 64 ЦПК України письмові докази, як правило, подаються в оригіналі, що за правовим змістом згаданої норми закону не перешкоджає поданню належним чином засвідченої копії. Статтею 60 ЦПК України визначено обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За встановлених у справі обставин суд дійшов переконання, що дана вимога Закону відповідачем та її представником не дотримана, надані ними пояснення належними та допустимими доказами не підтверджені і не можуть слугувати підставою для відмови у позові.

Outcome: approved