Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-26 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про поділ спільного майна подружжя та з урахуванням уточнених позовних вимог просить визнати за нею та відповідачем право власності на Ѕ частину житлового будинку [ADDRESS] за кожним, та стягнути з відповідача компенсацію за належну їй Ѕ частку у майні , яке є сумісною власністю подружжя , а саме автомобіля марки ВАЗ-2110, державний номерний знак [NUMBER] , в розмірі 20000 грн. Позов мотивує тим, що з відповідачем вона перебувала в шлюбі, який було зареєстровано 30.07.1999 року Димитрівською селищною радою м.Олександрія Кіровоградської області, актовий запис №09. Рішенням Олександрійського міськрайонного суду від 04.03.2019 року шлюб між ними було розірвано. Від спільного проживання з відповідачем дітей вони не мають. При цьому, за час шлюбу, а саме 04.11.2013 року ними було придбано будинок розташований за адресою: [ADDRESS] , вартість якого на даний час складає 52000грн. Крім того, в 2012 році вони придбали автомобіль марки ВАЗ-2110, державний номерний знак [NUMBER] , вартість якого на даний час становить 60000грн. Вказане майно є їх спільною сумісною власністю з відповідачем , оформлене на відповідача та підлягає поділу між ними. В судовому засіданні позивач та її представник [PERSON] підтримали позов та просять його задоволити. Відповідач та його представник [PERSON] визнали позов частково.Погодилися, що будинок є спільною сумісною власністю сторін та підлягає поділу між ними , але автомобіль, вважають, не є спільною сумісною власністю і тому не підлягає поділу між сторонами. Вислухавши пояснення сторін,їх представників, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 30.07.1999 року Димитрівською селищною радою м.Олександрія Кіровоградської області було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , про що зроблено актовий запис №09. Рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 04.03.2019 року шлюб між сторонами було розірвано. Відповідно до договору купівлі-продажу будинку від 04.11.2003 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , останній купив жилий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] . Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Олександрійського міського нотаріального округу Бендеровим О.В. та зареєстровано в реєстрі за №6694. Даний будинок на підставі договору купівлі-продажу був зареєстрований в Олександрійському МБТІ 12.11.2003 року , р.н. 629/4 ст.202 за [PERSON] . На підставі постанови Верховної Ради України від 12.05.2016 року № 1353-VIII назва смт. Димитрово змінено на смт. Олександрійське. Згідно рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 12.09.2008 року за Бережним визнано право власності на самочинну забудову, а саме прибудову літ. « а-1» розміром 2.25х 9.40 м2 до житлового будинку [ADDRESS] та гараж літ « Л» розміром 4.35 х 5.90 м2, що розташовані на земельній ділянці, призначеній для обслуговування даної садиби по [ADDRESS] . Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] легковий автомобіль ВАЗ-2110, державний номерний знак [NUMBER] був зареєстрований 20.06.2018 року за [PERSON] . Згідно інформаційного листа № 31/11-316 від 15 липня 2020 року Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Кіровоградській області зазначено, що транспортний засіб ВАЗ-2110, державний номерний знак [NUMBER] , 2007 р.в., чорного кольору, належний громадянину [PERSON] , 14 грудня 2019 року перереєстровано на іншу особу на підставі договору купівлі-продажу, укладеному в сервісному центрі МВС, за загальною вартістю 40000 грн. Позивачка зазначила, що автомобіль був придбаний ними в період шлюбу за спільні кошти, а відповідач лише переоформив його на себе в 2018 році. Відповідач в судовому засіданні зазначив, що автомобіль придбаний за його кошти, а потім змінив позицію, зазначивши, що автомобіль йому подарували, але дані обставини не підтвердив належними та допустимими доказами. Крім того, розпорядився даним автомобілем під час розгляду даної справи в суді. Таким чином , наведені обставини свідчать про те, що подружжям за час перебування у зареєстрованому шлюбі було придбано зазначені житловий будинок та автомобіль, відповідач не спростував належними та допустимими доказами презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу , а тому слід визнати вказане майно спільною сумісною власністю подружжя. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Відповідно до частини першої статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно з частиною першою статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, другастатті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України(далі -ЦК України). Частинами 1,2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Зі змісту п.п. 23,24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст. 63, ч.1 ст. 65 СК України. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначену позицію висловлено Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 21.11.2018 року в справі № 372/504/17.Тобто, ВС відновив абсолютну презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Частиною першою статті 70 СК України та абзацом 1 частини другої статті 372 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно з частиною першою статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог та поділу майна подружжя шляхом визнання права власності на житловий будинок в рівних частках по 1/2 частці за кожним із них. Так як на час розгляду справи автомобіль ВАЗ-2110, державний номерний знак [NUMBER] , який є спільною сумісною власністю сторін , згідно наданої суду інформації був реалізований відповідачем за 40000 грн., то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню компенсація за належну їй Ѕ частку автомобіля в сумі 20000 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved