Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-23 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою до відповідача про усунення перешкод в користуванні правом власності, в якій зазначає, що вона на підставі договорів дарування від 28.07.2017 року (Договір - 1) та від 12.12.2018 року (Договір - 2) є власником кв. [ADDRESS] . Позивач також зазначає, що згідно з п. 1 Договору - 1 дарувальник [PERSON] (її мати) та вона домовилися про встановлення сервітуту, який полягає у особистому праві дарувальника безоплатно та безстроково користуватися дарунком відповідно до його цільового призначення. Встановлений сервітут відчуженню не підлягає, не позбавляє обдарованого, щодо якого він встановлений права володіння, користування та розпорядження дарунком. Договором - 2 не передбачається встановлення сервітуту між дарувальником та обдарованим. Позивач вказує, що вона є власником кв. [ADDRESS] , а відповідач до теперішнього часу не знявся з реєстрації місця проживання та залишається зареєстрованим в її квартирі, однак фактично в ній не мешкає. Відповідач фактично мешкає зі своєю дружиною та дітьми за іншою адресою: [ADDRESS] . На її прохання знятися з реєстрації місця реєстрації в добровільному порядку відповідач не реагує, чим заважає їй вільно розпоряджатися своїм майном. Крім того, позивач зазначає, що у зв`язку з тим, що відповідач залишається зареєстрованим у належній їй квартирі її мати та її син, які фактично мешкають в ній, не мають змоги оформити субсидію, оскільки для цього потрібно надати довідку про доходи усіх осіб, які зареєстровані в даному житловому приміщенні. На неї, як власника житла, покладені обов`язки зі сплати комунальних послуг в повному обсязі, що ставить її сім`ю у незручне фінансове положення, оскільки вона фактично в даній квартирі не мешкає. У зв`язку з чим, позивач просить усунути їй перешкоди в користуванні правом власності, кв. [ADDRESS] шляхом визнання [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування кв. [ADDRESS] , що є підставою для зняття з реєстрації місця проживання, стягнути з відповідача сплачений нею судовий збір за подання позовної заяви до суду, справу розглядати без її участі, не заперечує проти винесення заочного рішення. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, однак у позовній заяві просила справу розглядати без її участі, зазначила, що не заперечує проти винесення заочного рішення. Крім того, подала до суду письмову заяву про розгляд справи без її участі та зазначила, що позовні вимоги підтримує повністю, не заперечує проти винесення заочного рішення та просить долучити до матеріалів справи акт від 24.07.2019 року, в якому зазначено, що відповідач [PERSON] фактично не мешкає за адресою реєстрації більше двох років (а.с. 21-22). Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, однак подав до суду письмову заяву про розгляд справи без його участі, зазначив, що позовні вимоги визнає в повному обсязі, не заперечує проти задоволення позову (а.с. 20). Перевіривши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд знаходить позов таким, що підлягає задоволенню, оскільки у судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] є власником кв. [ADDRESS] , що підтверджується Договором дарування 2/3 частки квартири від 28.07.2017 року, укладеного між дарувальником [PERSON] і обдарованою [PERSON] , та Договором дарування 1/3 частки квартири від 12.12.2018 року, укладеного між дарувальником [PERSON] та обдарованою [PERSON] , посвідчених державним нотаріусом Тернівської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Надтокою З.В. та зареєстрованих в реєстрі за № 1712 та № 2803 (а.с. 7-8, 10-11), витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 93156354 від 28.07.2017 року та № 149228698 від 12.12.2018 року (а.с. 9, 12). Згідно з п. 1 Договору дарування 2/3 частки квартири від 28.07.2017 року, сторони домовились встановити сервітут, який полягає у особистому праві дарувальника безоплатно та безстроково користуватися дарунком відповідно до його цільового призначення. Встановлений сервітут відчуженню не підлягає, не позбавляє обдарованого, щодо якого він встановлений права володіння, користування та розпорядження дарунком(а.с. 7-8). Договором дарування 1/3 частки квартири від 12.12.2018 року не передбачено встановлення сервітуту між дарувальником та обдарованим (а.с. 10-11), передбачено право власності обдарованого на 1/3 частку квартири. Згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Відповідно до довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні, виданої 25.05.2019 року відділом реєстрації місця проживання фізичних осіб виконавчого комітету Тернівської міської ради Дніпропетровської області, відповідач [PERSON] , зареєстрований в кв. [ADDRESS] (а.с. 13). З актів від 03.06.2019 року, 24.07.2019 року, виданих об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку «Гірник № 2» м. Тернівка Дніпропетровської області видно, що відповідач [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , але не мешкає за вказаною адресою більше двох років (а.с. 14, 22). За ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. З огляду на викладене, позивач є власником спірної квартири та може здійснювати своє право на власний розсуд. На підставі ст. 150 Житлового кодексу УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з ст. 155 Житлового кодексу УРСР, жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено право користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР. Відповідно до правових позицій, викладених у п. 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», вбачається, що оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР). У зв`язку із цим, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 312 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Як встановлено в судовому засіданні, відповідач зареєстрований в спірній квартирі, однак більше двох років в ній не проживає, здійснив дарунок 1/3 частки належної йому квартири, але з реєстраційного обліку не знявся, не є членом сім`ї позивача, вказана квартира належить позивачу на праві власності, що підтверджується Договорами дарування та витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, а тому відповідач позбавлений права користуватися вказаним житловим приміщенням, про що не заперечує сам відповідач. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 346 ЦК України, право власності припиняється у разі припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі. Згідно з ч. 3 ст. 41, ч. 2 ст. 47 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до положень норм ст.ст. 16, 391, 386 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. На підставі ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Крім того, у відповідності до статті 1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову. На підставі ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача судовий збір у розмірі 640 грн. на користь позивача.

Outcome: approved