Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-10 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою до відповідача про стягнення суми боргу за договорами позики від 19.01.2020 та 07.04.2020 року у загальному розмірі 46852 грн. Позов обґрунтований тим, що 19 січня 2020 року між сторонами було укладено договір позики. На підтвердження укладення договору позики, цього ж дня відповідачем було складено розписку. Відповідно до умов договору позивач передав, а відповідач отримав у борг суму грошових коштів у розмірі 900 доларів США, що на день звернення до суду за офіційним курсом НБУ становить 24804,00 грн. Відповідно до розписки, відповідач був зобов`язаний повернути борг в строк до 18.08.2020 року. Також 07.04.2020 року між сторонами було укладено договір позики. На підтвердження укладення договору позики, цього ж дня відповідачем було складено розписку. Відповідно до умов договору позивач передав, а відповідач отримав у борг суму грошових коштів у розмірі 800 доларів США, що на день звернення до суду за офіційним курсом НБУ становить 22048,00 грн. Відповідно до розписки, відповідач був зобов`язаний повернути борг в строк до 12.04.2020 року. До теперішнього часу відповідач не виконав перед позивачем свої боргові зобов`язання у повному обсязі, остання змушена звернутися до суду з відповідним позовом. 09.03.2021 року справа надійшла в провадження судді Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області Юрлагіної Т.В. з Веселівського районного суду Запорізької області. 18 травня 2021 року відкрито провадження у справі у порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач в судове засідання не з`явився, до суду надійшла заява про слухання справи за її відсутності. Позовні вимоги просить задовольнити. Проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач повторно в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, про дату час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, судовий виклик на 15.07.2021 року повернувся до суду з відміткою, адресат відмовився від отримання, в судове засідання призначене на 11.08.2021 року відповідача повідомлено шляхом направлення смс-повідомлення. Відповідно до довідки про доставку смс, останній отримав повідомлення 16.07.2021 року об 11:14:00. Про поважні причини своєї неявки суду він не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи, розгляд справи за його відсутності чи заперечень проти позовних вимог від нього не надходило. Про розгляд страви в Мелітопольському міськрайонному суді Запорізької області, оскільки ним було подано апеляційну скаргу на ухвалу про направлення справи за підсудністю. Крім того, відомості про час розгляду справи оприлюднені на офіційному сайті Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області, який є загальнодоступним. При цьому, суд враховує, що [PERSON] було достовірно відомо про наявність в суді справи про стягнення заборгованості за договором позики з нього, а тому він мав реальну можливість та нагоду хоча б поцікавитись про стан та перебіг справи щодо нього або стежити за ходом справи за допомогою офіційних джерел, таких як веб-сторінка суду. Тому суд визнає повторну неявку відповідача з неповажних причин, та, на підставі заяви позивача, у відповідності зі ст. 280 ЦПК України, суд вважає за необхідне ухвалити по справі заочне рішення. Відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Виходячи з наведеного, а також положень ч. 3 ст. 211 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), суд вважає, за необхідне провадити розгляд справи на підставі наявних у суду матеріалів. Суд, вивчивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, давши оцінку зібраним у справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясуванні обставин справи, дійшов наступних висновків. Частиною 1\~ст. 2 ЦПК України\~передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення своїх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як вбачається з вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України). Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Судом встановлено, що 19 січня 2020 року [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти у сумі 900 доларів США, які зобов`язався повернути 18.08.2020 року. 07 квітня 2020 року [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти у сумі 800 доларів США, які зобов`язався повернути 12.04.2020 року. Вказані факти підтверджені розписками [PERSON] від 18.08.2020 року та 07.04.2020 (а.с.21-22), оригінали яких було надано позивачем до матеріалів справи. Таким чином, між [PERSON] та [PERSON] було укладено договори позики. Згідно умов укладених договорів грошові кошти відповідач [PERSON] зобов`язався повернути 18.08.2020 та 12.04.2020 року. Факт написання відповідачем власноручної розписки, оригінал якої знаходиться у матеріалах справи, є підтвердженням отримання відповідачем грошової суми, вказаної в розписці та за умовами ст. 545 ЦК України вказує на відсутність виконання грошового зобов`язання відповідачем в повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. З вимог ст. 525 ЦК України вбачається, що одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Крім того, статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Таким чином, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з [PERSON] на користь позивача боргу за договорами позики у розмірі 1700 (одна тисяча сімсот) доларів США, що еквівалентно сумі в розмірі 46 852 гривень 00 копійок за курсом НБУ станом на 01.09.2020 року. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Аналізуючи зібрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, суд приходить до висновку, що грошові кошти позивачу повернуті так і не були, відповідач умови договору не виконав, що свідчить про порушення відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором позики, а тому є всі підстави для задоволення позову в повному обсязі та стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів у розмірі 1700 (одна тисяча сімсот) доларів США, що еквівалентно сумі в розмірі 46852 гривень 00 копійок за курсом НБУ станом на 01.09.2020 року. Крім того, у відповідності зі ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, оскільки позовні вимоги задоволені в повному обсязі, з відповідача на користь позивача також необхідно стягнути сплачений при подачі позову до суду судовий збір у розмірі 840,80 грн.. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved