Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-29 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини, посилаючись на те, що вона знаходиться в зареєстрованому шлюбі з відповідачем по справі. Від даного шлюбу у них є малолітній син [PERSON], [INFO]. На даний час сторони проживають окремо. Відповідач матеріальної допомоги на утримання дитини в добровільному порядку не надає, хоча має таку можливість, інвалідом не є, стягнення по виконавчим листам відсутні. В зв'язку з чим просить стягнути з відповідача по справі на її користь аліменти на утримання сина у розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менш ніж 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з дня подання позовної заяви до суду та до досягнення дитиною повноліття. Позивач в судове засідання не з'явилася, але надала на адресу суду свою заяву в якій просила розглянути справу за її відсутності. Крім цього в своїй заяві уточнила свої позовні вимоги та просила стягнути з відповідача по справі на її користь аліменти на утримання дитини у розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менш ніж 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісяця, починаючи з дня звернення до суду та до досягнення дитиною повноліття. Відповідач в судове засідання не з'явився, але надав на адресу суду заперечення проти позовних вимог в якому просив розглянути справу за його відсутності. В своїх запереченнях зазначив, що згоден сплачувати аліменти на користь позивача на утримання дитини [PERSON] в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), в іншій частині позовних вимог заперечував та просив винести рішення, враховуючи обставини, викладені ним в запереченнях. Так зазначив, що її він інвалідом не є, офіційно працевлаштований, інших неповнолітніх дітей не має, тяжкими хронічними захворюваннями не страждає, утримання по виконавчим листам з нього не проводяться, надавав матеріальну допомогу на утримання сина, в нього є інша сім'я. Дослідивши матеріали справи, перевіривши докази, представлені сторонами на виконання вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України і які вони вважають достатніми для обґрунтування і заперечення заявлених вимог, з'ясувавши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що уточнені позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Статтями 1, 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних цивільних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку. Способами захисту цивільних прав та інтересів, можуть зокрема бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення та інші. З матеріалів справи вбачається, що сторони з 06 серпня 2005 року знаходяться в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER], виданим відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Лозова Лозівського міськрайонного управління юстиції Харківської області від 06.08.2005 року. Від даного шлюбу в них є неповнолітній син [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про його народження серії [NUMBER] виданим відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Лозова Лозівського міськрайонного управління юстиції Харківської області 16.02.2010 року. З даного свідоцтва вбачається, що відповідач по справі є батьком дитини. В теперішній час відповідач добровільно постійної матеріальної допомоги на утримання сина не надає. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачається, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Згідно з п. 16 Постанови Пленуму ВСУ «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» 15.05.2006 року N 3 згідно з ч. 1 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. Частиною 1 ст. 189 цього Кодексу батькам надано право укласти договір про сплату аліментів на дитину, умови якого (про розмір аліментів, строки їх виплати тощо) не повинні порушувати її права. При цьому розмір аліментів сторони визначають за домовленістю між собою, але за жодних обставин він не може бути меншим від передбаченого у ч. 2 ст. 182 СК України. Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму ВСУ «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» 15.05.2006 року N 3 за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно зі ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними і той із батьків хто проживає окремо від дитини може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Стаття 182 СК України встановлює, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу, аналогічні положення передбачені п. 17 Постанови Пленуму Верховного суду України у постанові від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів». Як вбачається з матеріалів справи позивач по справі на даний час не працює, доходів не має, а тому не має можливості забезпечити сина всім необхідним. Відповідач в свою чергу зареєстрований за адресою: [ADDRESS] інвалідом не є, офіційно працевлаштований, інших неповнолітніх дітей не має, тяжкими хронічними захворюваннями не страждає, утримання по виконавчим листам з нього не проводяться, працює, отримує стабільний доход, що підтверджується довідкою про розмір заробітної плати з виробничого підрозділу «Лозівська дистанція колії» Регіональної філії «Південна залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» від 21.12.2016 року № 246. Встановивши зазначені обставини та оцінивши наявні у матеріалах справи докази, суд вважає, що неповнолітній син сторін потребує матеріальної допомоги на своє утримання, а в силу ст. 180 СК України відповідач, як його батько, може і зобов'язаний утримувати свою дитину шляхом сплати щомісячно аліментів на користь матері дитини. Щодо посилань відповідача [PERSON] про те, що ним постійно надавалася матеріальна допомога на утримання сина, суд вважає дані посилання такими, що не підлягають розгляду, так як позивач по справі не просить стягнути аліменти за минулий час, а тому ці докази не мають значення для розгляду справи по суті. Так, згідно з ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. З матеріалів справи судом вбачається, що днем пред'явлення позову позивачем є 25 листопада 2016 року, що підтверджується відміткою на 1 примірнику позову. Відповідач є працездатним, інвалідом не є, хронічними захворюваннями не страждає, інших утриманців не має, працює. З урахуванням викладеного суд вважає, що відповідач має можливість надавати утримання дитині. Враховуючи, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину визначений законодавчо, а також стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; відсутність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, та той факт, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову та стягнення з відповідача по справі аліментів на утримання дитини у розмірі - 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісяця, але не менше, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня звернення до суду і до досягнення дитиною повноліття. Разом з цим, суд вважає необхідним роз'яснити сторонам, що відповідно до ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, може бути згодом зменшено або збільшено рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось з них. Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Визнання позову відповідачем не суперечить вимогам ч. 2 ст. 11 ЦПК України та не порушує нічиїх прав, свобод та інтересів. Згідно ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 2 ст. 58 ЦПК України сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. З огляду на вищевикладене, суд вважає уточнений позов таким, що підлягає задоволенню оскільки позивачем належним чином представлені докази в обґрунтування своїх вимог. Згідно з п. 7 ч. 1 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про: стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Таким чином, суд приходить до висновку про звернення до негайного виконання рішення суду в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. Витрати по оплаті судового збору суд покладає на відповідача за позовом.

Outcome: approved