Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-05 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом, який представник підтримав у заяві про розгляд справи без його участі, та вимоги мотивує тим, що 16.03.2018 року вона [PERSON] звільнилася з роботи в ТОВ «МАШ-СЕРВІС» за власним бажанням, у звязку з невиконанням власником умов колективного договору, за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки. При звільненні, внаслідок відсутності грошових коштів, відповідач не виплатив позивачу заборгованість із заробітної плати та вихідної допомоги, передбаченої наказом. Крім того, зазначеними діями відповідача [PERSON] було спричинено моральну шкоду, завдану позбавленням можливості до повноцінного життя, оскільки вона була вимушена брати кошти в борг у знайомих, втратила спокій, сон та апетит, постійно перебувала в стані емоційного неспокою, була роздратована та пригнічена. Тому позивач просить суд стягнути з відповідача на її користь невиплачену заробітну плату, вихідну допомогу і середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні та моральну шкоду. Представник відповідача, повідомлений належним чином про час та місце судового розгляду справи, в судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив. [PERSON], де зазначив, що підприємством було виплачено заборгованість по заробітній платі позивачу в повному обсязі 31.05.2018 року; станом на 20.07.2018 року залишилась заборгованість з виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, за період з 16.03.2018 року по 31.05.2018 року, в розмірі 7518,44 грн.; середньоденна заробітна плата [PERSON] становила 183,13 грн. Суд, перевіривши матеріали справи та додані до неї документи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] з 01.08.2017 року по 16.03.2018 року працювала у ТОВ «Маш-Сервіс», що підтверджується копією трудової книжки (а.с.5). Наказом ТОВ «Маш-Сервіс» №203 від 15.03.2018р. [PERSON] було звільнено з посади прибиральника службових приміщень за власним бажанням, у звязку з невиконанням відповідачем умов колективного договору, за ч. 3 ст. 38 КЗпП України (а.с.5). При звільненні відповідач не виплатив позивачу заборгованість по заробітній платі, яка станом на 01.03.2018 р. становила 11145 грн. 70 коп., що підтверджується розрахунковим листком за лютий 2018 року (а.с.6). Заборгованість по заробітній платі в повному обсязі була виплачена 31.05.2018 року. Згідно довідки відповідача від 20.07.2018 р., середньоденна заробітна плата [PERSON] складала 183 грн. 13 коп. Між сторонами склалися цивільно-правові відносини, що регулюються КЗпП України. Згідно ст. ст. 22, 94, 97 КЗпП України, ст. ст. 1, 21, 24 ЗУ «Про оплату праці», на власника підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу покладений обовязок виплачувати працівнику заробітну плату. Згідно ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Нетривалий час роботи працівника на підприємстві й незначна частка заборгованості підприємства перед працівником у виплаті заробітної плати також не є підставою для звільнення роботодавця від зазначеної відповідальності. Зазначену правову позицію висловлено у постановах Верховного Суду України № 6-64 цс13 від 03.07.2013 р., та № 6-76цс14 від 02.07.2014 р., які відповідно до ст. 417 ЦПК України є обов'язковими для судів. Відповідно до вимог ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] була звільнена 16.03.2018 р., а розрахунок з нею було проведено 31.05.2018, за таких обставин, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 7518\~грн.\~44\~коп.за період з 16.03.2018 р. по 31.05.2018 р., що складає 51 робочий день, при середньоденній заробітній платі позивача 183,13 грн., підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Згідно ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Щодо відшкодування моральної шкоди, судом встановлено, що [PERSON] заподіяна моральна шкода, при визначенні якої суд приймає до уваги матеріальний стан сторін по справі, душевні страждання позивача, те що за захистом порушених прав вона була вимушена звернутись до суду, з урахуванням принципу розумності і справедливості, та вимог чинного законодавства, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 300 грн. 00 коп. У відповідності з ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір у розмірі 704,80 грн., оскільки позивача було звільнено від сплати судового збору.

Outcome: partial