Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-30 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання права власності, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що [INFO] померла її бабуся - [PERSON], після смерті якої залишилась спадщина у вигляді права власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS]. На день смерті [PERSON] з нею проживав батько позивача - [PERSON], що підтверджується будинковою книгою з реєстрації, від спадщини [PERSON] не відмовлявся, а тому вважається таким, що прийняв спадщину після смерті матері відповідно до вимог ч. 3 ст. 1268 ЦК України. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло [NUMBER] від 22 травня 2000 року інша 1/2 частина вказаної квартири належала батькові позивача [PERSON] [INFO] помер батько позивача - [PERSON], після смерті якого відкрилась спадщина у вигляді права власності на квартиру [ADDRESS]. За життя померлий не склав заповідальне розпорядження, а тому спадкоємство здійснюється за законом. Єдиним спадкоємцем першої черги на майно [PERSON] є його донька - [PERSON]. У встановлений законом шестимісячний строк позивач звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті батька. Через деякий час позивач звернулася до державної нотаріальної контори щодо отримання свідоцтва про право на спадщину, однак, 28 квітня 2014 року, своєю постановою, державний нотаріус Ренійської районної державної нотаріальної контори Одеської області відмовила їй у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на нерухоме майно. Заочним рішенням Ренійського районного суду Одеської області від 16 липня 2015 року по цивільній справі № 510/1013/14-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно, позовні вимоги [PERSON] було задоволено та визнано за нею в порядку спадкування за законом право власності на квартиру [ADDRESS]. Ухвалою Ренійського районного суду Одеської області від 07 лютого 2017 року вказане заочне рішення було скасовано. 27 лютого 2017 року позивачем по справі було заявлено відвід головуючому судді Дудник В.І., який було задоволено ухвалою Ренійського районного суду Одеської області від 27 лютого 2017 року, а справу було повернуто до канцелярії для автоматизованого перерозподілу відповідно до вимог ст. 11-1 ЦПК України. Після повторного автоматизованого розподілу судової справи її було передано на розгляд судді Гончарової-Парфьонової О.О. Ухвалою Ренійського районного суду Одеської області від 05 липня 2017 року вказана цивільна справа була прийнята до провадження суддею Гончаровою-Парфьоновою О.О., судовий розгляд цивільної справи було розпочато спочатку. 08 листопада 2017 року відповідач [PERSON] - донька померлої [PERSON] та тітка [PERSON], подала до суду зустрічний позов до [PERSON] / третя особа - Ренійська районна державна нотаріальна контора/ про визнання заповіту недійсним. Позивач за первісним позовом у судове засідання з'явилася, первісний позов підтримала у повному обсязі та просила його задовольнити - визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS], проти задоволення зустрічного позову заперечувала в повному обсязі. [PERSON] зазначила, що [PERSON] в останні місяці життя хворіла, але була абсолютно контактною, розмовляла, розуміла що говорила, відповідала на питання, впізнавала людей та називала їх по іменам. тобто була у свідомості та дійсно бажала скласти заповіт на сина [PERSON] Представник позивача за первісним позовом - адвокат [PERSON] до судового засідання з'явилася, первісний позов підтримала у повному обсязі та просила його задовольнити - визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS]. [PERSON] та її представник проти задоволення зустрічного позову заперечували в повному обсязі, зважаючи на те, що оскаржуваний заповіт було посвідчено державним нотаріусом Ренійської районної державної нотаріальної контори Одеської області Букатич Е.В., заповіт за своєю формою та змістом повністю відповідає вимогам закону, оскільки при його складанні були виконані всі вимоги ст. ст. 1248, 1252, 1253 ЦК України. Крім того, представник позивача за первісним позовом вказав, що відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб чиї цивільні права або інтереси порушені. Стороною позивача за зустрічним позовом, на думку представника позивача за первісним позовом [PERSON], не було надано доказів того, що [PERSON] під час складання заповіту на ім'я [PERSON] була неспроможна розуміти значення своїх дій та керувати ними, а тому відсутні підстави для визнання вказаного заповіту недійсним. Відповідач за первісним позовом у судове засідання з'явилася, позовні вимоги позивача за первісним позовом визнала частково, проти визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS], що належала [PERSON] відповідно до свідоцтва про право власності на житло [NUMBER] від 22 травня 2000 року не заперечувала, позовні вимоги щодо визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS], що перейшла [PERSON] відповідно до заповіту після смерті його матері [PERSON] просила залишити без задоволення. Також [PERSON] просила задовольнити зустрічний позов, визнати недійсним заповіт [PERSON] від 16 березня 2010 року, зареєстрований у реєстрі за № 787. Крім того, у судових дебатах відповідачем за первісним позовом була спроба уточнити позовні вимоги за зустрічним позовом, заявивши вимоги про визнання заповіту недійсним та визнання за нею права власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS], яка залишилась після смерті її матері. Також відповідач за первісним позовом пояснила, що в останні місяці життя [PERSON] вона проживала разом з матір'ю, доглядала за нею, забезпечувала її продуктами харчування, ліками. [PERSON] звернула увагу суду на те, що у її матері була зламана шийка стегна, що вплинуло на дієздатність останньої та призвело до того, що [PERSON] не усвідомлювала значення своїх дій. Представник відповідача за первісним позовом - адвокат [PERSON] у судове засідання з'явився, також просив частково задовольнити первісний позов. Позовні вимоги [PERSON] за зустрічним позовом підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити: визнати недійсним заповіт [PERSON] від 16 березня 2010 року, зареєстрований в реєстрі за № 787 року. Представник [PERSON] наполягав, що [PERSON] не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними зважаючи на свій стан здоров'я, а тому не усвідомлювала значення складеного нею заповіту та не розуміла його правових наслідків. Представник третьої особи за зустрічним позовом - державний нотаріус Ренійської районної державної нотаріальної контори Одеської області Букатич Е.В. - у судове засідання не з'явилась, причини неявки суду не відомі, про дату, час та місце розгляду справи сповіщалася належним чином. Однак, раніше Букатич\~Е.В. надала особисті пояснення, в яких зазначила, що 16 березня 2010 року вона здійснила виїзд до будинку заповідача, оскільки [PERSON] була особою похилого віку та хворіла, з метою посвідчення заповіту. Букатич Е.В. пояснила, що на момент складення заповіту [PERSON] розуміла питання, які задавала їй нотаріус та відповідала на них. Як вказала нотаріус, заповіт був складений 16 березня 2010 року, однак, заповідач була ослабла, тому він був підписаний від імені іншої особи, вказана процедура передбачена законодавством. При складанні заповіту були присутні два свідки та виконавець заповіту, яким були роз'яснені їх права та обов'язки. Заповіт був складений та оголошений вголос свідками та [PERSON], яка підтвердила, що вона згодна із його текстом. Після чого текст заповіту був підписаний виконавцем та свідками. Дієздатність особи перед складанням заповіту була встановлена нотаріусом шляхом спілкування з [PERSON], оскільки заповідач дійсно розуміла про що в неї питають та пояснювала, що розуміє наслідки складання вказаного заповіту. Також нотаріус зазначила, що під час спілкування з [PERSON], остання досить зрозуміло та чітко визначала свою позицію, бажала скласти заповіт на свого сина [PERSON], у зв'язку з чим її волевиявлення було виконано. Заповіт був складений з виконанням усіх вимог діючого законодавства України. Суд, заслухавши позивача та відповідача за первісним позовом, а також їх представників, розглянувши матеріали справи та проаналізував наявні докази і пояснення свідків та третьої особи за зустрічним позовом, вважає, що первісний позов підлягає задоволенню, а зустрічна позовна заява - залишенню без задоволення з наступних підстав. Дійсно, як встановлено в судовому засіданні, [INFO] померла бабуся [PERSON]- [PERSON], після смерті якої залишилась спадщина у вигляді права власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS]. На день смерті [PERSON] з нею проживав батько позивача - [PERSON], що підтверджується будинковою книгою з реєстрації, від спадщини [PERSON] не відмовлявся, а тому вважається таким, що прийняв спадщину після смерті матері відповідно до вимог ч. 3 ст. 1268 ЦК України. Згідно із ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Крім того, час життя [PERSON] залишила заповіт від 16 березня 2010 року, яким усе своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося і взагалі все те, що на день смерті буде їй належати і на що вона за законом матиме право, заповідала сину - [PERSON]. Таким чином, відповідно до вказаного заповіту, право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] після смерті [PERSON] перейшло [PERSON], що, в свою чергу, підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 05 вересня 2013 року, спадкова справа № 265/13, зареєстровано в реєстрі за № 1507. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло [NUMBER] від 22 травня 2000 року інша 1/2 частина вказаної квартири вже належала батькові [PERSON] - [PERSON] [INFO] помер батько позивача - [PERSON], після смерті якого відкрилась спадщина у вигляді права власності на квартиру [ADDRESS]. За життя померлий не склав заповідальне розпорядження, а тому спадкоємство здійснювалося за законом. Згідно із п. 20 Постанови Пленуму ВСУ від 30 травня 2008 року за № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», справи про спадкування за законом мають вирішуватись на основі правил глави 86 ЦК України. За відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття всіма спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують спадкоємці відповідної черги. Зокрема, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. Таким чином, єдиним спадкоємцем першої черги на майно [PERSON] є його донька - [PERSON]. У встановлений законом шестимісячний строк [PERSON]звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті батька. Частиною 1 ст. 1269 ЦПК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Згідно із ч. 1 ст. 1270 ЦПК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Прийняття спадщини є фактом, який відображає волю спадкоємця отримати майно після смерті спадкодавця. Тобто [PERSON] прийняла спадщину в порядку ч. 1 ст. 1269 ЦПК України, оскільки її воля, як спадкоємця за законом, була виражена у її діях щодо подачі відповідної заяви до нотаріуса. Через деякий час [PERSON] звернулася до державної нотаріальної контори щодо отримання свідоцтва про право на спадщину, однак, 28 квітня 2014 року, своєю постановою, державний нотаріус Ренійської районної державної нотаріальної контори Одеської області відмовила їй у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на нерухоме майно. У підтвердження своїх позовних вимог, позивач надала суду копії документів, які підтверджують: право власності та видавалися на ім'я померлого [PERSON], копію заповіту на [PERSON], підтвердження родинного зв'язку позивача з померлим [PERSON], звернення позивача у встановлений законом строк до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, та інші докази, що підтверджують обґрунтованість позовних вимог, а відсутність правовстановлюючих документів не може бути підставою для невизнання права власності за спадкоємцем. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою, та практику ЄСПЛ як джерело права. Відповідно до п. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ конвенцію та практику суду як джерело права. У свою чергу, відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно зі ст. 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» в контексті вказаної конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було в законному порядку встановлене, а залежить від фактичних обставин, а саме - існування достатніх і тривалих зв'язків із конкретним місцем. Утрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання в право на житло. Розглянувши всі наявні докази у їх сукупності суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та законними, надані документи у повному обсязі підтверджують правопомерлого [PERSON] на спірне спадкове майно, єдиним спадкоємцем першої черги якого є [PERSON], а тому первісний позов має бути задоволено. 08 листопада 2017 року відповідач [PERSON] подала до суду зустрічний позов до [PERSON] /третя особа - Ренійська районна державна нотаріальна контора/ про визнання заповіту недійсним, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що квартира [ADDRESS] в рівних частинах (по 1/2 кожному) належала її матері - [PERSON] та її братові - [PERSON] 06 червня 2000 року померла [PERSON], після її поховання, [PERSON] продовжувала мешкати в спірній квартирі, до нотаріальної контори за оформленням свідоцтва про право на спадщину відповідач за первісним позовом не зверталась оскільки була впевнена, що в будь-який час може звернутися та отримати спадщину від матері. Суперечок з братом стосовно прийняття спадщини після смерті матері не виникало. [INFO] помер брат [PERSON] - [PERSON], після його смерті відповідач за первісним позовом поштою надіслала до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини та продовжила мешкати в спірній квартирі. 16 березня 2016 року [PERSON] отримала від [PERSON] лист про необхідність звільнення нею квартири [ADDRESS]. З вказаного листа відповідач за первісним позовом дізналась що Ренійським районним судом Одеської області було прийнято заочне рішення на користь [PERSON] по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно. Вказаним рішенням за [PERSON] було визнано право власності на квартиру [ADDRESS], що належала [PERSON], померлому [INFO]. Однак [PERSON] вважає себе законною спадкоємицею на майно померлої [PERSON] Дослідуючи матеріали справи, судом було встановлено, що померла [PERSON] залишила заповіт від 16 березня 2010 року, яким усе своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося і взагалі все те, що на день смерті буде їй належати і на що вона за законом матиме право, вона заповідала сину - [PERSON], [INFO]. У зв'язку з хворобою та неможливістю пересуватися заповідача [PERSON] заповіт було складено за адресою: [ADDRESS]. Заповіт було складено та підписано у присутності державного нотаріуса Ренійської районної державної нотаріальної контори Одеської області Букатич Е.В, його було прочитано уголос заповідачем до його підписання у присутності запрошених нею свідків [PERSON], що мешкає за адресою: [ADDRESS], та [PERSON], що мешкає за адресою: [ADDRESS]. Також, у зв'язку з хворобою [PERSON], вона власноруч підписати заповіт не змогла, на її особисте прохання та в присутності нотаріуса і свідків, текст цього заповіту на двох примірниках підписано гр. [PERSON], яка зареєстрована та мешкає в [ADDRESS]. Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкування є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Згідно із ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно із ч. 1-3 ст. 1247 ЦК України, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення; заповіт має бути особисто підписаний заповідачем; якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу; заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251 - 1252 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 1248 ЦК України, нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу). Частиною 4 ст. 207 ЦК України передбачено, якщо фізична особа у зв'язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє. Підпис іншої особи на тексті правочину, щодо якого не вимагається нотаріального посвідчення, може бути засвідчений відповідною посадовою особою за місцем роботи, навчання, проживання або лікування особи, яка його вчиняє. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1253 ЦК України, на бажання заповідача його заповіт може бути посвідчений при свідках. У випадках, встановлених абзацом третім частини другої статті 1248 і статтею 1252 цього Кодексу, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов'язковою. Судом встановлено, що форма заповіту, дійсність якого оспорюється позивачем за зустрічним позовом, відповідає вимогам ч. 1-3 ст. 1247 ЦК України (загальні вимоги до форми заповіту), зокрема: - заповіт складено у письмовій формі; - у заповіті зазначено місце та час його складення; - заповіт підписаний особою, яка обрана заповідачем - громадянкою [PERSON] та двома свідками: [PERSON] та [PERSON], відповідно до вимог ч. 4 ст. 207 ЦК України; - заповіт посвідчений державним нотаріусом Ренійської районної державної нотаріальної контори Одеської області Букатич Е.В. Як вбачається із роз'яснень викладених у п. 16 ч. 2 та п. 17 ч. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року №7, заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочин, якщо у книзі шостій ЦК немає відповідного правила. Відповідно до вимог Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, під час здійснення нотаріальних дій нотаріусами України, нотаріус зобов'язаний установити волевиявлення особи, яка звернулась за вчиненням нотаріальної дії. Нотаріус зобов'язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Установлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Установлення дійсних намірів однієї із сторін правочину може бути здійснено нотаріусом за відсутності іншої сторони. Нотаріус посвідчує заповіти фізичних осіб з повною цивільною дієздатністю. Дієздатність громадянина, що звернувся за вчиненням нотаріальної дії, перевіряється нотаріусом на підставі наданих документів, передбачених статтею 43 Закону, що підтверджують його вік, а також на підставі переконаності нотаріуса в результаті проведеної розмови та роз'яснення наслідків вчинення нотаріальної дії у здатності цієї особи усвідомлювати значення цієї нотаріальної дії, її наслідків та змісту роз'яснень нотаріуса, а також відповідності волі і волевиявлення особи щодо вчинення нотаріальної дії. У разі якщо за фізичну особу, яка внаслідок фізичної вади або хвороби не може власноручно підписати правочин і заяву або інший документ підписує інша фізична особа, нотаріус установлює особу громадянина, що бере участь у нотаріальній дії, і особу громадянина, який підписався за нього. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним, про що зазначається перед його підписом. Якщо заповідач унаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин не може власноручно підписати заповіт, за дорученням заповідача він може бути підписаний іншою фізичною особою. На бажання заповідача, а також у випадках, якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватись не менше ніж при двох свідках. Свідками можуть бути особи з повною цивільною дієздатністю. Свідками не можуть бути: нотаріус; особи, на користь яких складено заповіт; члени сім'ї та близькі родичі спадкоємців за заповітом; особи, які не можуть прочитати або підписати заповіт. Текст заповіту має містити відомості про особи свідків, а саме: прізвище, ім'я, по батькові кожного з них, місце проживання та інші. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому. Отже, з огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що державний нотаріус Ренійської районної державної нотаріальної контори Одеської області Букатич Е.В. діяла в межах своїх повноважень та згідно із законом, не порушуючи прав жодних із учасників вчинення правочину. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі (ч. 2 ст. 1257 ЦК України). Підставою для визнання заповіту недійсним може бути непросто хвороба, навіть, важка, а абсолютна неспроможність заповідача в момент складання заповіту розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними (Постанова ВСУ № 343/1571/14-ц від 26 жовтня 2016 року). Заповіт визнається недійсним тільки у випадку, коли заповідач при складанні заповіту абсолютно неспроможний усвідомлювати значення своїх дій та не може керувати ними (Постанова ВСУ від 29 лютого 2012 року). Згідно з положеннями ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Стаття 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині 3 статті 203 ЦК України. Згідно із п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» встановлено, що відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 цього Кодексу, саме на момент вчинення правочину. Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Однак, суду не надано доказів того, що волевиявлення заповідача [PERSON] не було вільним і не відповідало її волі, навпаки, надані суду докази свідчать про те, що [PERSON] на час складання заповіту не мала таких захворювань, які могли б їй заважати чітко усвідомлювати свої дії. Суд критично ставиться до висловлюваній відповідача за первісним позов, щодо того, що перелом шийки стегна може призвести до втрати особою спроможності усвідомлювати наслідки своїх дій, а також призвести до втрати дієздатності. Також у судовому засіданні були допитані свідки. Свідок [PERSON] пояснила, що її мати - [PERSON] була присутня при складенні заповіту [PERSON] в якості свідка, померла мала намір залишити квартиру обом своїм дітям; [PERSON] не заперечувала проти складення заповіту на [PERSON], який проживав з матір'ю. Свої показання вказаний свідок давала зі слів своєї матері. Свідок [PERSON], зазначила, що вона була присутня при складанні заповіту, пояснила, що в момент підписання заповіту [PERSON] знаходилась в іншій кімнаті, заповіт був оформлений на [PERSON] з метою подальшого переоформлення отриманого майна по заповіту на [PERSON] Свідок також зазначила, що спірна квартира повинна, на її думку, належати двом дітям [PERSON] Свідок [PERSON] - колишня сусідка [PERSON] пояснила, що [PERSON] поживала за адресою: [ADDRESS], цей будинок належав [PERSON], потім вказаний будинок було продано. Свідок [PERSON] - мати позивача за первісним позовом, яка до 2011 року була дружиною [PERSON], зазначила, що [PERSON] не допомагала матері, проживала окремо, за адресою [ADDRESS]. [PERSON] проживав з матір'ю у квартирі [ADDRESS], він підтримував її матеріально та морально, за допомогою [PERSON] [PERSON] знайшов жінку, яку наняв для того, щоб вона допомагала йому слідкувати за [PERSON] При складені заповіту [PERSON] не була присутня, але вона знала, що [PERSON] бажає залишити свою частину вказаної квартири сину. Свідок [PERSON] - зазначив, що у 2010 році за проханням [PERSON] він на своїй машині привіз нотаріуса по місту проживання мами [PERSON], де було складено заповіт, він виступав свідком при складенні заповіту. [PERSON]була у свідомості, вона бажала скласти заповіт на сина - [PERSON], ініціатором складання заповіту була [PERSON], на момент смерті [PERSON] та після її смерті [PERSON] проживав у квартирі [ADDRESS]. Дослідивши пояснення свідків, а також пояснення державного нотаріуса, у їх сукупності, суд приходить до висновку, що померла [PERSON] була у свідомості в момент складення заповіту, розуміла значення своїх дій щодо складання заповіту, бажала залишити свою частку спірної квартири саме сину [PERSON] Щодо ствердження стосовно того, що існувала усна домовленість між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про те, що після того як [PERSON] вступить в права спадкування після смерті матері, він передасть отриману по заповіту частку спірної квартири своєї сестрі, то суд зазначає, що факт існування вказаної домовленості не підтверджується жодним доказом, а тому не може бути прийнятим судом до уваги. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Стаття 79 ЦПК України вказує на достовірність доказів, тобто на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Посилання позивача за зустрічним позовом на те, що [PERSON] не могла усвідомлювати свої дії, керувати ними та взагалі розуміти що відбувається навколо неї є безпідставними, оскільки вони не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи. Що стосується ствердження представника позивача за зустрічним позовом - адвоката [PERSON] стосовно того, що ними було заявлено клопотання про призначення судово-психіатричної експертизи для вирішення питання про можливість [PERSON] усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на момент складання заповіту, суд звертає увагу на те, що дане клопотання не було оформлено та заявлено у відповідності до вимог чинного законодавства, а також не був сплачений судовий збір за нього. Крім того, на численні звернення суду до учасників судового процесу щодо наявності у них будь-яких клопотань та заяв, позивач за зустрічним позовом та її представник ніяк не реагували. Суд вважає, що за період розгляду справи у [PERSON] та її представника було достатньо часу для надання належним чином оформленого клопотання про призначення судово-психіатричної експертизи. Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Згідно із ч. 1 ст. 231 ЦК України, правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину, який повинен ґрунтуватися на об'єктивних даних про стан здоров'я заповідача. Позивачем за зустрічним позовом не було надано суду доказів, які б свідчили про недієздатність заповідача під час складання заповіту. Отже, судом встановлено, що під час складання заповіту волевиявлення заповідача [PERSON] було вільним і відповідало її волі, ніякого стороннього тиску на заповідача в момент складення заповіту не було. З огляду на вищенаведене, суд доходить до висновку, що підстави для визнання заповіту недійсним, передбачені ч. 1 ст. 225 ЦК України, відсутні, також відсутні докази того, що складання заповіту проведено проти волі [PERSON] відповідно до приписів ст. 231 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Частиною 2 ст. 203 ЦК України, визначено, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. За змістом ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Виходячи з вище наведеного, суд дійшов до висновку, що оспорюваний заповіт відповідає всім вимогам, що до нього ставляться, і судом не було встановлено порушень при складанні заповіту, на підставі яких він підлягає визнанню недійсним. На підставі викладеного суд вважає, що зустрічний позов є не доведеним, а тому у його задоволенні потрібно відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: approved