Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-18 00:00:00

Позивач звернулася до суду з зазначеним позовом та просить постановити рішення, яким збільшити розмір аліментів стягнутих на її користь з [PERSON] на неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] у розмірі 1800.00 гривень на кожну дитину, починаючи з моменту звернення і до досягнення дітьми повноліття. Свої вимоги мотивує тим, що діти знаходяться на її утриманні і проживають спільно з нею. З відповідача стягуються аліменти на утримання дітей в розмірі 1/3 частини усіх доходів щомісячно, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму встановленого для дитини відповідного віку, тобто в значно меншому розмірі ніж визначено законом, та є не достатнім для належного і необхідного утримання дітей. Зазначене стало приводом для звернення до суду. Позивач, будучи присутньою в першому судовому засіданні 02.08.2019 року, позовні вимоги підтримала, наполягала на їх задоволенні. При цьому пояснила, що зареєстрована вона в с.Дмитрівка Болградського району Одеської області, але фактично з дітьми проживає за адресою: [ADDRESS] . Ніде офіційно не працює, займається вихованням дітей. Аліменти, які сплачує відповідач є недостатніми для утримання дітей, а тому просить стягнути аліменти з відповідача в значно більшому розмірі. На питання представника відповідача підтвердила, що дійсно квартира в якій вона проживає була придбана колишнім чоловіком. Щодо зміни майнового стану відповідача їй нічого не відомо. Надалі, в судове засідання 19.09.2019 року позивач не прибула, хоча була повідомлена належним чином особисто в приміщенні суду (а.с.30). Жодних заяв, клопотань до суду не надсилала. Будь-яких додаткових доказів також. Відповідач позовні вимоги не визнав, та категорично заперечував усі доводи позивача. Пояснив, що дійсно він є батьком дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , 2012 року народження. Діти проживають з позивачем в м.Одесі, в квартирі, яка була придбана ним для сім`ї. Між ним та позивачем була відповідна домовленість, що розподіл квартири вони не здійснюватимуть, та вона залишиться дітям. Разом з цим, він виплачує аліменти на утримання дітей в розмірі визначеному рішенням суду від 03.10.2014 року, заборгованості не має. Окрім цього, і додаткові кошти надає позивачу для належного забезпечення дітей. Наразі він, відповідач має іншу сім`ю, перебуває у цивільному шлюбі з [PERSON] , та у них є дитина [PERSON] , [INFO] . Тривалий час він відповідач не має постійного місця роботи, дружина також не працює, перебуває у відпустці по догляду за дитиною до трьох років. Проживають в орендованій квартирі. Таким чином його матеріальне становище значно погіршилось ніж було на час прийняття судом рішення про стягнення з нього аліментів, але він погоджується з визначеним розміром і сплачує їх. Представник відповідача наполягав на відмові в задоволенні позовних вимог з урахуванням того, що єдиною підставою для зміни розміру аліментів має бути зміна матеріального становища платника аліментів. Позивач наполягає на збільшення розміру аліментів, тоді як матеріальне становища відповідача погіршилося. Крім того, відповідач має нову сім`ю, дитину від другого шлюбу, яку також необхідно забезпечувати і утримувати матеріально. Тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог. Оцінивши усі докази зібрані в справі у їх сукупності, виходячи з обставин, встановлених під час судового розгляду справи, враховуючи норми діючого законодавства, яким врегульовані встановлені судом правовідносини, заяви сторін по справі, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог за наступних підстав. Враховуючи положення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ч.ч.7, 8 ст.7 СК України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення, максимально можливого урахування інтересів дитини. Згідно із ч. 1 ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Вирішуючи питання стягнення аліментів, суд виходить із принципу рівності прав та обов`язків батьків щодо своїх дітей, передбаченого ст.141 СК України, а також приділяє першочергову увагу якнайкращому забезпеченню інтересів дітей, у відповідності до ст. 3 Конвенції про права дитини, ухваленої Резолюцією ГА ООН від 20.11.1989 року, ратифікованої Постановою ВРУ від 27.02.1991 року. Встановленим судом фактам відповідають сімейні правовідносини, які регулюються ст. 51 Конституції України, ст.ст. 3, 18, 27 Конвенції про права дитини, ст. 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст.180-184, 192 СК України. Судом достовірно встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано за рішення Болградського районного суду Одеської області від 15.12.2014 року, справа № 497/1838/14-ц (а.с.6). Від цього шлюбу сторони мають дітей: сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про його народження серії [NUMBER] (а.с.8) та доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про її народження серії [NUMBER] (а.с.7), які проживають разом з матір`ю, що підтверджується довідкою виконавчого комітету Дмитрівської сільської ради Болградського району Одеської області (а.с.9). Рішенням Болградського районного суду Одеської області від 03.10.2014 року (справа №497/2254/14-ц) з відповідача [PERSON] , на користь позивача [PERSON] стягуються аліменти на утримання її неповнолітніх дітей, сина [PERSON] , [INFO] та доньки [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 частини усіх доходів щомісячно до досягнення повноліття сина [PERSON] , тобто з 21.08.2014 року до [INFO] , але не менше 30% прожиткового мінімуму встановленого для дитини відповідного віку (а.с.5). Дійсно, стаття 192 Сімейного кодексу України визначає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст.183 та ст.184 СК України, за рішенням суду розмір аліментів визначається у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Таким чином, Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду (ч.3 ст.181 СК України). Стаття 192 СК України вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Так, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. 2. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Тому саме суду віддані дискреційні повноваження при визначенні конкретного розміру аліментів, оскільки закон встановлює, що саме суд повинен брати до уваги і враховувати при визначенні розміру аліментів усі важливі обставини, що мають суттєве значення для прийняття законного і обґрунтованого рішення. Попри таку різноманітність факторів, що впливають на визначення розміру аліментів, їх мінімальний розмір - визначається законом. Це той мінімум, який батьки зобов`язані витрачати на дитину, не залежно від доходів, можливостей, бажання, інших дітей, незалежно від всіх цих обставин. Втім, збільшення мінімального розміру аліментів не є підставою для нового рішення про збільшення розміру аліментів, оскільки цей розмір встановлюється законом, а не судовим рішенням. І в даному випадку, навіть якщо у рішенні суду при визначенні розміру аліментів є посилання на їх мінімальну межу, це не може бути підставою для відмови в перерахунку розміру аліментів. Нове судове рішення у даному випадку - не потрібно. Фактично, у разі примусового виконання рішення про стягнення аліментів, збільшення мінімального розміру є підставою для автоматичного визначення державним виконавцем розміру аліментів з урахуванням цього збільшення з моменту набрання чинності Законом, тобто, з 8 липня 2017 року та винесення відповідної постанови держвиконавця. Таке збільшення має відбуватись в автоматичному порядку, без жодних звернень стягувача аліментів. Аналогічна позиція підтверджена Постановою Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20.06.2019 року, справа №632/580/17 (а.с.39-45). Однак, позивач просить змінити розмір аліментів, та стягувати з відповідача по 1 800.00 гривен на кожну дитину щомісячно, тобто це не той мінімальний розмір аліментів, що на даний час визначений законом. При цьому позивач не надає суду жодних доказів на підтвердження зміни матеріального становища платника аліментів в сторону покращення. При цьому позивач підтвердила, що вона проживає з дітьми в благоустроєній квартирі за адресою: [ADDRESS] , яка була придбана відповідачем. А відтак, довідка видана Дмитрівською сільською радою Болградського району Одеської області від 23.05.2019 року за №1281 про те, що позивач разом з дітьми проживає в с.Дмитрівка, не відповідає дійсності, а підтверджує лише факт реєстрації позивача. Суд приймає до уваги заперечення відповідача, які підтверджуються наступними доказами: - згідно довідка Дмитрівської сільської ради Болградського району Одеської області від 17.07.2019 року за №1920 відповідач зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , але за вказаною адресою не проживає, головою домоволодіння не являється (а.с.22); - перебуває у цивільному шлюбі з гр. [PERSON] , та мають спільну дитину [PERSON] , [INFO] (а.с.37); - за даними Державної фіскальної служби України за період з 1 кварталу 2015 року по 2 квартал 2019 року інформація про доходи відсутня. У відповідності до положень ст.ст.13, 81, 83 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Згідно ст.82 ч.1 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази. Докази, що не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення (стаття 229 ЦПК України). Суд розглядає справу дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінюючи докази у справі у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням згідно ст.229 ЦПК України, захищаючи порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб згідно ст.2 ЦПК України. При розгляді даної справи предмет доказування позивачем не доведений відповідними доказами. Відповідач спростував твердження позивача щодо наявності у нього можливості сплачувати аліменти у більшому розмірі, наданими доказами, які є належними і допустимими. З огляду на зазначене, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог позивача. Враховуючи те, що позивач звільнений від сплати судового збору, і в задоволенні позовних вимог відмовлено, тому судові витрати у розмірі 768.40 гривен, необхідно компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі вищенаведеного та

Outcome: dismissed