Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-02 00:00:00

Позивач звернулася до суду з зазначеним позовом до відповідача, обґрунтовуючи який зазначила таке. З 20 листопада 2004 року по 03 квітня 2008 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Під час знаходження сторін у шлюбі у них [INFO] року народився син [PERSON]. 18 травня 2013 року позивач повторно вийшла заміж та змінила прізвище на [PERSON]. На даний час дитина проживає з нею і знаходиться на її утриманні. Вона піклується про сина. Відповідач зараз знаходиться у місцях позбавлення волі - у колишній Сверлловській ВК (№38), яка знаходиться на непідконтрольній Україні території, у зв'язку з чим він позбавлений можливості прибути до нотаріуса для надання дозволу на перетин державного кордону дитиною. Раніше відповідач складав відповідну довіреність, яку на цей час використати не має можливості через вади реквізитів. Вказуючи на те, що на дитину оформлений закордонний паспорт та отримано візу до Ізраїлю, куди їй необхідно виїхати на оздоровлення, вважаючи, що в даному випадку порушуються права неповнолітньої на виїзд за кордон, просить суд надати їй дозвіл на виїзд її малолітнього сина за кордон без згоди батька до досягнення дитиною повноліття, та надати дозвіл на виготовлення проїзного документа для малолітньої дитини. Позивач у своїй позовній заяві також просила розглядати справу за її відсутності. Відповідач в судове засідання не з'явився, хоча про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, заяв про розгляд справи від нього не надходило, тому суд вважав можливим розглянути справу за його відсутності з наявними у справі матеріалами. Дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з таких підстав. З матеріалів справи судом встановлено, що сторони дійсно перебували у зареєстрованому шлюбі, який між ними було розірвано 03 квітня 2008 року. Від даного шлюбу у них є дитина - син [PERSON], [INFO]. На цей час на дитину сторін оформлений закордонний паспорт та віза для виїзду до Держави Ізраїль. Також у суду з наданих позивачем документів не виникає сумнівів, що відповідач на цей час знаходиться в місцях позбавлення волі. Конвенція про права дитини, прийнята 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада1989 року і ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, передбачає, що Держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну, щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами (ст. 10 п. 2). Статтею 141 Сімейного кодексу України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. За змістом статей 150, 155 Сімейного кодексу України, здійснюючи свої права та виконуючи обов'язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, батьківські права не можуть здійснюватись усупереч інтересам дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Підпунктом 2 пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (зі змінами), передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема, у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Застосовуючи наведені вище норми до виниклих між сторонами правовідносин, з огляду на те, що відповідач позбавлений можливості надати дозвіл на виїзд синові за кордон, суд вважає обґрунтованою вимогу позивача про надання дозволів їх малолітньому синові на виїзд за кордон у супроводі матері, а також надання дозволу на виготовлення проїзних документів. Разом з цим, суд не може погодитись з позивачем, що дозвіл слід надати до досягнення дитиною повноліття, оскільки відповідно до положень статті 313 Цивільного кодексу України фізичній особі згода батьків для виїзду за кордон вимагається лише до досягнення нею шістнадцяти років. Крім того, на переконання суду, дозвіл на виїзд дитини без обмеження його відповідним часом чи періодом протягом року може стати підставою для її перебування за кордом досить тривалий не обмежений час, що може порушити батьківські права відповідача, який їх не позбавлений, та реально позбавити його права на спілкування із сином. За таких обставин, суд вважає необхідним надати тимчасові дозволи на виїзд сина сторін без згоди батька у супроводі матері з обмеження у часі на рік до досягнення дитиною шістнадцяти років, у зв'язку з чим позов підлягає частковому задоволенню. На підставі наведеного,

Outcome: partial