Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-17 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу на перетин державного кордону України. В основі заявлених вимог посилається на те, що з відповідачем [PERSON] перебувала у шлюбі який було розірвано 24.11.1999 року. Від даного шлюбу мають сина [PERSON], [INFO]. Рішенням від 07.08.2015 року приймальної комісії Адміністрації та суспільних наук Університету інформаційних технологій та менеджменту м.Жешув, Республіка Польща, син позивачки - [PERSON] зарахований на І -ий навчальний рік в даному учбовому закладі на факультет компютерної графіки та мультимедійної продукції.За відсутності згоди батька дитини позивачка змушена звернутися до суду про надання дозволу для виїзду за кордон. Просить дозволити без згоди батька [PERSON] виїзд з України [PERSON], [INFO], який проживає 89600, м.Мукачево, вул.Росвигівська, 9/8 на навчання до [PERSON]. Позивач в судове засідання не зявилася, подала заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги просила задовольнити. Відповідач у судове засідання не зявився без поважних причин про причини неявки суд не повідомив, повідомлявся належним чином про час та місце розгляду справи, що стверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Отже, суд, знаходить можливим розглянути справу у відсутності відповідача, згідно вимог ст.169 ч.4 ЦПК України, на підставі наявних у справі даних та доказів з постановленням заочного рішення, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Враховуючи заяву позивача з якої слідує, що позивач позов підтримує, вивчивши та дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до слідуючого висновку. В судовому засіданні належними доказами встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] 24 листопада 1999 рокуу було розірвано шлюб, що стверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії І-ЕД №168550 (а.с.11). Від даного шлюбу у них народився син [PERSON], [INFO], що стверджується свідоцтвом про народження серії І-ЕД №083495 (а.с.10). Згідно рішення від 07.08.2015 року приймальної комісії Адміністрації та суспільних наук Університету інформаційних технологій та менеджменту м.Жешув, Республіка Польща, син позивачки - [PERSON] зарахований на І -ий навчальний рік в даному учбовому закладі на факультет компютерної графіки та мультимедійної продукції (а.с.12). Нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є відповідні норми Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України». Виходячи із загальних засад цивільного судочинства щодо змагальності сторін, рівності своїх прав у поданні доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, визначені у ст.10 ЦПК України дотримання принципу диспозитивності, викладений у ст.11 ЦПК України, зобовязує суд розглядати цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, які у відповідності до ч.1 ст.60 ЦПК України зобовязана надати кожна сторона та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовуючи свої вимоги і заперечення інших осіб. З огляду на викладене, та у відповідності до положень ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. Конституцією України від 28 червня 1996 року, а саме статтею 33, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України. Поряд з цим конституційна норма встановлює певні правила, за якими діти можуть перетинати український кордон. Відповідно до вимог ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в»їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документу дитини проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батька або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути доставлено на підставі рішення суду. Відповідно до статті 33 розділу Конституції України, кожному хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода, пересування, вільний вибір місця проживання, вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Вказана норма Закону повністю відображена в постанові Кабінету Міністрів України від 31.03.1995 року № 231 «Про затвердження Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і ззроїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення. Відповідно до ст.2 «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» неповнолітні громадяни України виїжджають з України за наявності паспорта громадянина України для виїзду за кордон, дипломатичного паспорта, службового паспорта, проїзного документа дитини, який видається дітям у віці до 18 років, або якщо вони вписані в закордонний паспорт одного з батьків, та у його супроводі. Також необхідно зазначити, що згідно із Конвенцією про права дитини ратифіковані Постановою Верховної Ради № 789 від 27.02.91 р.) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини, держави - учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. У відповідності до вимог ст.ст. 7, 155 Сімейного Кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Беручи до уваги встановлені судом факти та відповідні правовідносини, суд приходить до переконання, що позовні вимоги підлягають до задоволення в повному обсязі.Судові витрати віднести за рахунок позивача.

Outcome: approved