Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-16 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON], Публічного акціонерного товариства «Банк Форум», третя особа: [PERSON] про визнання правочину недійсним. Посилалася на те, що її донька [PERSON] та третя особа [PERSON] є батьками її малолітнього онука [PERSON], [INFO]. 15.10.2008 року між ПАТ «Банк Форум» та [PERSON] було укладено договір іпотеки №0118/08/25-ZNv/S-1, яким забезпечується виконання зобовязань [PERSON] за кредитним договором про повернення 35700 доларів США. Пунктом 1.2 сторони погодили, що предметом іпотеки є квартира [ADDRESS], в якій з народження проживає малолітній [PERSON] разом зі своїми батьками. 25.12.2009 року сторонами було укладено додаткову угоду до договору, якою змінено кінцевий термін виконання зобовязань по кредиту та розмір процентної ставки за користування кредитними коштами. Вважає, що передача 15.10.2008 року в іпотеку житлового приміщення, в якому проживав малолітній не відповідає вимогам ст.6 Закону України «Про іпотеку», оскільки на момент вчинення правочину правомочності власника майна були обмежені наявністю попереднього дозволу органу опіки та піклування, так як її онук мав право користування квартирою. Таким чином, зазначила, що при вчиненні даного правочину не було дотримано вимог ст.203 ЦК України, необхідних для його чинності, а тому просила визнати недійсним договір іпотеки №0118/08/25-ZNv/S-1 від 15.10.2008 року та додатковий договір №1 до нього від 25.12.2009 року, що укладений між АКБ «Банк Форум» та [PERSON] Позивач у судовому засіданні позов підтримала та підтвердила, викладені в ньому обставини. Просила позов задовольнити. Представник відповідача ПАТ «Банк Форум» у судовому засіданні позов не визнав з підстав, викладених у поданих до суду письмових запереченнях. Пояснив, що на момент укладення договору іпотеки у квартирі не було зареєстрованих осіб. Місце проживання матері дитини на той час було зареєстровано в [INFO]. [PERSON] під час вчинення оспорюваного правочину не повідомляла про наявність будь-яких прав малолітньої дитини відносно квартири, що свідчить про зловживання своїм правом. Просив відмовити в задоволенні позову. Відповідач [PERSON], допитана судом у якості свідка, у судовому засіданні позов визнала. Пояснила, що вони з дитиною дійсно у 2008 році виписались з квартири №8, що по вул.Руській, 63 м.Чернівці, однак фактично продовжували там проживати. Не заперечувала проти задоволення позову. Третя особа [PERSON] позов підтримав. Просив задовольнити. Свідок [PERSON] суду показала, що працює патронатною медсестрою. Згідно визначеного графіку вона обстежувала малолітнього [PERSON] за адресою м.Чернівці вул.Руська, 63/8. Заслухавши пояснення сторін, покази свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов безпідставний та задоволенню не підлягає з наступних підстав. Так, судом встановлено, що 15.10.2008 року між Акціонерним комерційним банком «Форум», правонаступником якого є ПАТ «Банк Форум», та [PERSON] було укладено договір іпотеки №№0118/08/25-ZNv/S-1 (а.с.11-12) За змістом п.1.2 Договору предметом договору іпотеки є нерухоме майно, а саме: квартира №8, що складається з двох житлових кімнат, загальною площею 48,50 кв.м., в тому числі житловою площею 30,60 кв.м., яка належить іпотекодавцю на праві приватної власності У п.2.1.8 Договору зазначено, що на момент укладення цього Договору дітей, які не зареєстровані в житловому приміщенні, яке є предметом іпотеки та мають право користуватися предметом іпотеки немає. 25.12.2009 року між сторонами було укладено додаткову угоду до договору, якою було змінено кінцевий строк погашення кредиту за забезпеченим зобов'язанням та відсоткову ставку по договору. Відповідно до ч.1 ст.6 Закону України «Про іпотеку» у разі обмеження правомочності розпорядження нерухомим майном згодою його власника або уповноваженого органу державної влади чи органу місцевого самоврядування така ж згода необхідна для передачі цього майна в іпотеку. Особливості регулювання відносин за договором про іпотеку, який стосується прав дитини, встановлені Сімейним кодексом України та Законом України «Про охорону дитинства». Так, Законом України «Про охорону дитинства», зокрема ч.3 статті 17, визначено, що батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до Закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобовязуватися від імені дитини порукою, видавати дитині письмові зобовязання. Згідно ч.1 ст.177 СК України, батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти правочини щодо її майнових прав, у тому числі й відмовлятися від майнових прав дитини. Таким чином, у даному випадку необхідно встановити наявність прав дитини на предмет іпотеки. Як було встановлено судом, у [PERSON] та [PERSON] є малолітня дитина [PERSON], [INFO] (а.с.10). Позивач [PERSON] є бабусею малолітнього [PERSON] (а.с.8-9). З дослідженої у судовому засіданні довідки КЖРЕП №9 від 14.09.2015 року видно, що [PERSON] разом із своїм малолітнім сином [PERSON], [INFO] були зареєстровані за адресою [INFO] до 03.10.2008 року, після чого знялись з реєстрації за вказаною адресою. В подальшому, зазначені особи повторно були зареєстровані за вказаною адресою лише 23.03.2010 року (а.с.15). За змістом ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Як видно з копії паспорту матері дитини [PERSON], 14.10.2008 року нею було зареєстровано своє місце проживання в [INFO] (а.с.14зв.) Батько дитини [PERSON] на момент укладення спірного правочину та по даний час має зареєстроване місце проживання в [INFO] (а.с.16). Відповідно до ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянам України гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені Законом. Статтею 6 Закону визначено, що громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, зобов'язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Місцем проживанням фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово (ч.1 ст.29 ЦК України). Аналіз норм зазначених статей дає підстави суду дійти висновку про те, що у кожної особи є лише одне постійне місце проживання, яке вона самостійно обирає на власний розсуд. Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. 57-60 ЦПК України. Положеннями ч.3, ч.4 ст.60 ЦПК України встановлено, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 57 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, висновків експерта. Даючи оцінку показам [PERSON], яка була допитана судом у якості свідка, суд враховує, що остання добровільно 14.10.2008 року зареєструвала своє місце проживання в [INFO]. Крім того, 15.10.2008 року [PERSON] під час укладення оспорюваного правочину також вказала своє місце проживання в м.Кіцмань та підтвердила, що малолітня дитина у квартирі №8, що по вул.Руській, 63 не проживає. Також, суд враховує правову позицію, викладену у висновку Верховного Суду України, що викладений у постанові № 6-384цс15 від 30.09.2015 року, відповідно до якої якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій. Враховуючи вищевикладене, суд не приймає до уваги покази свідка [PERSON] та відхиляє їх. Крім того, суд критично оцінює покази свідка [PERSON], оскільки щомісячний огляд немовлят від 1 місяця до 1 року здійснюється лікарем-педіатром в приміщенні лікувальної установи, у разі хвороби саме лікар, а не медсестра викликається для огляду дитини по місцю проживання. Також суд зауважує, що свідок не мешкає у вказаному будинку та не може стверджувати обставини щодо постійного місця проживання дитини у квартирі. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. За змістом ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до частини другої четвертої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобовязана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Таким чином, суд приходить до висновку, що при укладенні спірного правочину були дотримані вимоги Закону, оскільки судом не було встановлено порушення майнових прав дитини. Виходячи з наведеного, а також враховуючи те, що укладений між [PERSON] та АКБ «Форум» договір іпотеки від 15.10.2008 року та додатковий договір №1 від 25.12.2009 року не суперечать нормам цивільного законодавства, відповідають вільному волевиявленню та внутрішній волі учасників правочину, та спрямовані на реальне настання правових наслідків, суд вважає, що відсутні передбачені ст.ст.203, 215 ЦК України підстави для визнання вказаних правочинів недійсними. Відповідно до ст.212 Цивільного кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON], Публічного акціонерного товариства «Банк Форум», третя особа: [PERSON] про визнання правочину недійсним необґрунтований та задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed