Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-18 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , якою просить визнати за [PERSON] , [INFO] , право власності на земельну ділянку, площею 0,065 га., що розташована за адресою: [ADDRESS] , що належала [PERSON] , [PERSON] , відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю від 09.08.2000 року виданого на підставі рішення виконкому Токмацької міської ради №140/14 від 22.06.2000 року для обслуговування житлового будинку і господарських споруд. Позов обґрунтовує наступним. 11.10.2001 року між позивачем та відповідачами було укладено договір купівлі - продажу посвідчений державним нотаріусом Токмацької державної нотаріальної контори за №2930. Позивач є власником житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується копією договору купівлі - продажу від 11.10.2001 року №2930 та копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 27.02.2015 року №34271271. При здійсненні угоди купівлі - продажу від 11.10.2001 року №2930, було встановлено, що відповідачам на праві власності належить житловий будинок [ADDRESS] на підставі свідоцтв про право на спадщину, виданих Токмацькою державною нотаріальною конторою 01.04.1995 року за реєстровим №2-462. На час продажу житлового будинку земельна ділянка площею 0,065 га., по [ADDRESS] належала на праві приватної власності відповідачам, що підтверджується копією державного акту на право приватної власності на землю серія І - ЗП № 003813 від 09.08.2000 року. Ухвалою судді від 03.09.2020 року позовна заява прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі, справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження. Позивач в судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позов підтримала. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, надали заяви про розгляд спарви за їх відсутності, позов визнали, відзив на позовну заяву не надали. Оскільки особи, які беруть участь у справі в судове засідання не з`явились, відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлено, що 11.10.2001 року між позивачем та відповідачами було укладено договір купівлі - продажу, який посвідчений державним нотаріусом Токмацької державної нотаріальної контори за №2930, що підтверджується копією договору купівлі - продажу. Позивач є власником житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується копією договору купівлі - продажу від 11.10.2001 року №2930 та копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 27.02.2015 року №34271271. При здійсненні угоди купівлі - продажу від 11.10.2001 року №2930, було встановлено, що відповідачам на праві власності належить житловий будинок [ADDRESS] на підставі свідоцтв про право на спадщину, виданих Токмацькою державною нотаріальною конторою 01.04.1995 року за реєстровим №2-462. На час продажу житлового будинку земельна ділянка площею 0,065 га., по [ADDRESS] належала на праві приватної власності відповідачам, що підтверджується копією державного акту на право приватної власності на землю серія І - ЗП № 003813 від 09.08.2000 року. Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону, або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Підпунктом «ґ» пункту 18 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 16.04.2004 року (із змінами внесеними згідно з Постановою Верховного Суду №2 від 19.03.2010 року) «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» надано роз`яснення, що вирішуючи спори про право власності на земельну ділянку, суди мають виходити з того, що при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31.12.2003 року, згідно зі статтею 377 ЦК України, а з часу внесення змін до ст.120 ЗК України в редакції від 27.04.2007 року - переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у справі №6-253цс16, за змістом статті 377 ЦК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України необхідно виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. На сьогоднішній день позивач користується зазначеною земельною ділянкою, як власник домоволодіння, розташованого на ній, що не суперечить суспільним інтересам та не порушує прав інших осіб. У відповідності до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні». Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи із наведеного, суд вважає, позовні вимоги позивача такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved