Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-28 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаною позовною заявою, посилаючись на те, що [INFO] помер її чоловік - [PERSON], з яким вони проживали в квартирі [ADDRESS]. За життя [PERSON] заповів в своєму останньому заповіті належну йому 1/2 частину вказаної квартири онуку - [PERSON]. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, яка складалася з: 1/2 частини спірної квартири, 1/2 частини будинку в СТ «Силікатчик», 1/2 частини земельної ділянки площею 0,0639 га та грошових внесків. Після смерті чоловіка, вона в силу ст. 1241 ЦК України мала право на обов'язкову частку, але від спадщини вона відмовилася на користь відповідача. 25.10.2007 року між нею та відповідачем було укладено договір дарування належної їй частини спірної квартири. Проте, в момент вчинення правочину вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла ними керувати наслідок трагічних подій, які передували укладенню договору. Починаючи з моменту трагічної загибелі молодшого сина [PERSON], який помер [INFO], а невдовзі смерті чоловіка, вона (позивач) тяжко хворіла на ряд захворювань, а саме: 1998 рік - «кровоизлияние в стекловидное тело пр. глаза, незрелая катаракта обеих глаз, отслоение сетчатки пр. глаза»; 16.08.2006 року - «церебральный атеросклероз, ИБС, атеросклеротический кардиосклероз, СН І-ІІ ст.»; 28.08.2006 року - «ГБ ІІ ст. кризовое течение, атеросклеротический кардиосклероз, ДОА суставов…»; 12.01.2007 року - «стан після привідного перелому шийки пр. стегна (стадія консолідації), двобічний деформуючий артроз г/ст. суглобів ІІ-ІІІ ст., стійкий больовий синдром, полісегментальний остеохондроз…». За обхідним листом на МСЕК нервопатолог - «ДЕП ІІ ст., вестибулярний синдром, ЦАС», окуліст - «ОД - 0,01 ОS - 0,1». В довідці № 776 від 28.03.2007 року зазначено, що «является инвалидом І гр., нуждается в постоянном постороннем уходе, не способна к самообслуживанию, д-s: состояние после перелома шейки бедра». Викладене вище призвело до того, що у неї почали спостерігатися порушення сприйняття, мислення, емоцій, інтелекту та пам'яті, постійно змінювалося відношення до життя, суспільства та самої себе, що в сукупності могло вплинути на те, що вона не усвідомлювала значення своїх дій або ж керувати ними. На підставі ч. 1 ст. 225 ЦК України просила визнати недійсним договір дарування 1/2 частини квартири [ADDRESS], укладений 25.10.2007 року між нею та відповідачем. В судовому засіданні позивач, яка була присутня в попередніх засіданнях, та її представники обставини викладені в позові та позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити. Представники вважали, що суд має враховувати усі надані докази в сукупності при постановленні рішення, в тому числі медичні документи. В судовому засіданні представники відповідача позов не визнали, просили відмовити в його задоволенні у зв'язку з його не доведенням. В судове засідання третя особа не з'явилася, надіслала лист про слухання справи за її відсутності. Зазначила, що вказані в позові твердження не відповідають дійсності, оскільки при наявності ознак щодо неможливості сторони правочину усвідомлювати значення своїх дій, посвідчення нею договору було б неможливим. В судовому засіданні були допитані свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Вислухавши позивача, представників позивача, представників відповідача, допитавши свідків, дослідивши матеріали справа, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. В суді встановлено, що 25.10.2007 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування частини квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Муравйовою О.І., зареєстровано в реєстрі за № 4216. Згідно оспорюваного договору дарування [PERSON] подарувала [PERSON] 1/2 частину квартири [ADDRESS]. По даній справі позивач просить суд визнати спірний договір недійсним у зв'язку з тим, що на момент його укладання вона не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними. Задля підтвердження позовних вимог за клопотанням сторони позивача судом була призначена судово-психіатрична експертиза, якою на розгляд експерта ставилися питання щодо психічного стану позивача та її можливості розуміти значення своїх дій і керувати ними на момент укладення спірного договору. Згідно висновку судово-психіатричного експерта № 392 від 24.05.2016 року, складеного на підставі матеріалів справи (в тому числі і медичних карток), з оглядом самої [PERSON], остання на момент укладання договору дарування від 25.10.2007 року страждала психічним порушенням у вигляді Органічного ураження головного мозку судинного ґенезу з інтелектуально-мнестичним зниженням (F 07.8), та усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними. Як вказано в установчій частині висновку, [PERSON] на період часу, коли був укладений оспорюваний договір дарування, виявляла симптоматику органічного ураження головного мозку судинного ґенезу (церебральний атеросклероз, гіпертонічна хвороба) з інтелектуально-мнестичним зниженням, що за ступенем вираженості і своїм характером, не позбавляло на той час [PERSON] здатності усвідомлювати значення своїх дій та можливості керувати ними. Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. У відповідності зі статтею 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Відповідно до ст.ст. 13, 14 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї. Виконання цивільних обов'язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства. Особа може бути звільнена від цивільного обов'язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою, та шостою статті цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ним, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши обґрунтування позовних вимог позивача та надані ним докази, відповідність діючому законодавству України, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено вимоги (не надано належних та допустимих доказів). В даному випадку, з метою підтвердження позовних вимог за клопотанням сторони позивача була проведена судово-психіатрична експертиза, за результатами якої експертами було встановлено, що на момент укладення оспорюваного договору дарування позивач за своїм психічним станом усвідомлювала значення своїх дій та могла ними керувати. Жодних доводів та доказів на спростування висновку експертизи сторона позивача до суду не надала, викликати в судове засідання і заслухати експертів, які складали висновок, не просили, при тому, що ці питання з'ясовувалися судом у сторони позивача і перед завершенням розгляду справи на стадії доповнень. Суд не враховує і покази свідка зі сторони позивача [PERSON], оскільки даний свідок, який є квартирантом позивача, знайомий з позивачем десь з 2014 року. Свідком подій 2007 року не був, і позивача на той час не знав. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed