Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-21 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому зазначила, що 31 січня 2007 року Управлінням з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради на підставі розпорядження від 29.01.2007 р. №120-р було надано у спільну часткову власність [PERSON], [PERSON], [PERSON] квартиру [ADDRESS], по 1/3 частині кожному, відповідно. [INFO] р. [PERSON] помер, після його смерті відкрилась спадщина, яка складалась з 1/3 частки в праві спільної часткової власності на вказану квартиру. Спадкоємцям померлого були його дружина [PERSON] та мати [PERSON], які отримали свідоцтво про право власності за законом, видане 17.07.2013 р. державним нотаріусом Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори. Таким чином, після прийняття спадщини частки [PERSON] та [PERSON] у праві спільної часткової власності збільшились з 1/3 на 1/2 кожній. Позивач вказує, що від часу смерті між нею та відповідачкою складалися більш-менш довірливі стосунки до моменту, поки вона не вирішила в повній мірі реалізувати своє право користування належною їй часткою у власності, оскільки до того проживала в садівничому товаристві, що знаходиться в с. Зайчевське. Відповідач без погодження змінила замки у квартирі, чим перешкоджає вільному доступу до власності, відмовляється надавати правовстановлюючи документи на вказану квартиру, проводити інші дії, в тому числі здійснювати поточний ремонт квартири. З приводу вказаних фактів позивач неодноразово зверталась до Заводського відділу поліції ГУНП в Миколаївській області. Крім того, вона зверталась до Управління з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради із заявою про видачу дублікату свідоцтва про право власності на квартиру, проте отримала відмову. Позивач зазначає, що вона є людиною похилого віку, має незадовільний стан здоров*я, регулярно зазнає душевних, а іноді і фізичних страждань від відповідачки, що свідчить про наявність завданої їй моральної шкоди в розмірі 15000 грн. Уточнивши позовні вимоги, позивач просить усунути перешкоди у користуванні майно шляхом зобов*язання [PERSON] не чинити [PERSON] перешкод у користуванні квартирою [ADDRESS]; зобов*язання [PERSON] надати [PERSON] комплект ключів від квартири [ADDRESS] та доступ до правовстановлюючих документів на вказану нерухомість, а саме: оригіналу свідоцтва про право власності на житло, видане Управлінням з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради 31.01.2007 року; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 15000 грн. та судові витрати по сплаті судового збору. У судовому засіданні представникі позивачки підтримали уточнені позовні вимоги у повному обсязі, дали пояснення, аналогічні змісту позовної заяви. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, пояснивши, що позивач 20 років не проживає у квартирі, двічі вона намагалась вселитися, але приходила без речей. Дійсно в квартирі були змінені замки, коли почали пропадати речі, проте якщо [PERSON] прибуде до квартири з власними речами для проживання, перешкод відповідач чинити не буде і надасть екземпляр ключів від квартири. Наявність у відповідачки оригіналу свідоцтва про право власності на квартиру заперечував з посиланням на його втрату. Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно зі ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В судовому засіданні встановлено, що 31 січня 2007 року Управлінням з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради на підставі розпорядження від 29.01.2007 р. №120-р було надано у спільну часткову власність [PERSON], [PERSON], [PERSON] квартиру [ADDRESS], по 1/3 частині кожному ( а.с. 14,15). [INFO] р. [PERSON] помер, після його смерті відкрилась спадщина, яка складалась з 1/3 частки в праві спільної часткової власності на вказану квартиру. Свідоцтво про право на спадщину за законом на ? частку вказаного майна видано [PERSON] 17.07.2013 р. (а.с. 16). Іншим співвласником вказаної квартири є відповідач [PERSON], яка проживає і зареєстрована в ній. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно з ч. 1 ст. 316 та ч. 1 ст. 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частиною 1 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч.3 ст.319 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст.321 ЦК України). За змістом ч.1 ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється за згодою всіх співвласників. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло: житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379,382 ЦК України). Права власника квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України і передбачають право власника використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. У пункті 33 постанови №5 Пленуму «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57-59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Судом встановлено, що між сторонами тривалий час існує спір щодо користування спірною квартирою. В даний час позивачка не проживає в спірній квартирі. Надані позивачкою докази свідчать про те, що з приводу неможливості вільного користування належним їй житлом вона зверталася до Заводського відділу поліції ГУНП в Миколаївській області. На час розгляду вказаної справи в суді позивач не має доступу до квартири, а відповідач не надала позивачці ключів від квартири. З огляду на викладене суд вважає, що порушене право позивача підлягає захисту в обраний позивачем спосіб: шляхомзобов*язання [PERSON] не чинити [PERSON] перешкод у користуванні квартирою [ADDRESS], зобов*язавши [PERSON] надати [PERSON] комплект ключів від квартири [ADDRESS]. Суд не вбачає підстав для задоволення вимог позивачки про зобов*язання [PERSON]надати доступ до оригіналу свідоцтва про право власності на житло, видане Управлінням з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради 31.01.2007 року, з урахуванням наступного. Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. В суді представник позивача не підтвердив необхідність витребування оригіналу свідоцтва про права власності на житло у відповідачки. З приводу надання їй доступу відповідачкою до вказаного свідоцтва позивач 18.05.2016 р. зверталась до Заводського відділу поліції ГУНП в Миколаївській області, відповідно до відповіді від 14.06.2016 р. (а.с. 18) неправомірних дій з боку відповідачки не встановлено. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував наявність у відповідачки зазначеного оригіналу документа, а позивачем, в порушення положень ст. ст. 10, 59-60 ЦПК України, не надано суду допустимих і належних доказів, які б свідчили, що свідоцтво про право власності на житло, видане Управлінням з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради 31.01.2007 року, дійсно перебуває у [PERSON], а тому підстав для зобов*язання відповідача надати позивачці доступ до нього у суду немає. Обґрунтовуючи вимоги позову про стягнення з [PERSON] моральної шкоди у розмірі 15 000 грн. [PERSON] посилалася на те, що вона є людиною похилого віку, має незадовільний стан здоров*я, регулярно зазнає душевних, а іноді і фізичних страждань від відповідачки. Представник позивачки в судовому засіданні, підтримавши позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, вказав, що внаслідок дій відповідачки значно погіршився стан здоров*я [PERSON] Відповідно до ч.ч.1,2 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Статтею 1167 ЦК України встановлено загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду, відповідно до частини першої якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. У пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз'яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Таким чином, в даному випадку предметом доказування є вина відповідача, причинно-наслідковий зв'язок між неправомірними діями відповідача та спричинення моральної шкоди позивачу. На підтвердження своїх вимог про стягнення моральної шкоди [PERSON] зазначила лише перелік обставин, які, на її думку, свідчать про заподіяння їй моральної шкоди, однак позивачем не надано будь-яких доказів у розумінні ст.ст.59, 60 ЦПК України на підтвердження факту заподіяння їй моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру саме внаслідок неправомірних дій відповідача та з яких міркувань виходила позивач при визначенні розміру моральної шкоди. Наявність причинного зв*язку між діями відповідачки і погіршенням стану здоров*я позивачки судом не встановлено. За таких обставин вимоги [PERSON] про стягнення з [PERSON] моральної шкоди задоволенню не підлягають. На підставі ч. 1 ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в сумі 551 грн. 21 коп. пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: approved