Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-15 00:00:00

позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить винести рішення, яким усунути перешкоди [PERSON] ( [INFO] , ідентифікаційний код [NUMBER] ) у користуванні житловим будинком, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] шляхом виселення [PERSON] ( [INFO] ) та [PERSON] ( [INFO] , ідентифікаційний код [NUMBER] ) з житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] та визнати [PERSON] ( [INFO] ) та [PERSON] ( [INFO] , ідентифікаційний код [NUMBER] ) такими, що втратили право користування житловим будинком, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; стягнути з відповідачів на користь позивача судові витрати по справі. В обґрунтування своїх позовних вимог покликається на те, що вона є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , який був їй подарований її матір`ю, [PERSON] [INFO] . Як власник житлового приміщення позивачка має намір здійснювати усі складові права власності, однак відповідачі, які проживають у належному їй будинку, чинять їй перешкоди у цьому. Відповідачем [PERSON] були заподіяні позивачці тілесні ушкодження, та вона через боязнь фізичної розправи фактично боїться зайти у будинок. Відповідач [PERSON] чинить психологічний тиск на позивача, її батьків та членів її сім`ї. Позивач зазначає, що у належному їй будинку також проживає без реєстрації відповідач [PERSON] дружина [PERSON] , а також зареєстровані та проживають діти відповідачів [PERSON] , 2013 року народження та [PERSON] , 2016 року народження. Досудове врегулювання спору, зокрема вимога не чинити перешкоди у користування позивачу її власністю та виселитись з належного їй будинку, відповідачами залишена без уваги, у добровільному порядку звільнити житлове приміщення відповідачі відмовляються. 13.02.2018 року провадження у справі відкрито. 03.04.2018 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідачі позов заперечили, просять в задоволенні такого відмовити у повному обсязі. В обґрунтування зазначили, що позивачка [PERSON] є рідною сестрою відповідача [PERSON] . Спірний житловий будинок був ій подарований матір`ю, коли у ньому уже були зареєстровані відповідач [PERSON] син дарувальника, та брат обдаровуваної, та малолітні діти відповідача [PERSON] Станом на момент подання відзиву у спірному житловому будинку зареєстровані батьки позивачки та відповідача 1, [PERSON] та [PERSON] , відповідач [PERSON] та його діти [PERSON] , 2013 року народження та [PERSON] , 2016 року народження. Окрім того у будинку без реєстрації проживає відповідач [PERSON] дружина [PERSON] та матір дітей. Таким чином, оскільки відповідач із сім`єю на законних підставах були зареєстровані у будинку власника житлового приміщення, на той час [PERSON] , враховуючи що іншого житлова у сім`ї відповідача немає, такі на правових підставах мають право користуватися житловим приміщенням для проживання у ньому, що також зазначено і у договорові дарування житлового будинку, зокрема що такий не порушує прав третіх осіб, малолітніх дітей, на користування будинком, шляхом проживання у ньому. Окрім того у випадку виселення батьків будуть порушені права малолітніх дітей на проживання з обома батьками, що є неприпустимим відповідно до чинного законодавства. 05.04.2018 року задоволено клопотання представника позивача про допит свідка; задоволено клопотання представника відповідачів про залучення Служби у справах дітей Пустомитівської районної державної адміністрації Львівської області до справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору; задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів. 12.04.2018 року надійшла відповідь позивача [PERSON] на відзив, в якому позивач зазначає, що відповідачі не є членами її сім`ї та перешкоджають позивачу належним чином користуватися та володіти вказаним житловим приміщенням, а тому підлягають визнанню такими, що втратили право на користування житловим приміщенням та виселенню. Разом з тим позивачка зазначає, що жодної вимоги про виселення дітей у позові не зазначено та з такою до суду позивачка не звертається. 27.06.2018 року зупинено провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі за позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , третя особа Пустомитівська районна державна адміністрація про визнання недійсним договору дарування житлового будинку (справа №450/1135/18). 13.09.2019 року провадження у справі поновлено. 22.10.2019 року закрито підготовче провадження у справі та справу призначено до судового розгляду. В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просять такий задоволити з підстав наведених у позовній заяві та відповіді на відзив. Відповідачі та представник відповідачів в судовому засіданні позов заперечили як безпідставний, дали пояснення аналогічні наведеним у відзиві на позовну заяву, просить в задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Представник третьої особи в судовому засіданні позов заперечив оскільки такий суперечить найкращим інтересам дітей відповідно, які відповідно до ст. ст. 11, 14 ЗУ «Про охорону дитинства» не можуть бути розлучені із батьками. Додав, що відповідно до укладеного Договору дарування житлового будинку, таким забезпечено право малолітніх дітей на користування вказаним житловим приміщенням, незалежно від переходу права власності на нього до позивача. Заслухавши пояснення учасників справи та їхніх представників, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з таких підстав. Правилами ст.12, ч.1 ст.81\~ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Частиною першою ст.76\~ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За загальними положеннями ЦПК України обов`язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. З копії договору дарування житлового будинку від 29.11.2017 року та копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 29.11.2017 року, вбачається, що позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS] . Встановлено судом та визнано сторонами, що до моменту укладення договору дарування та станом на момент розгляду справи судом у вказаному будинку були та залишаються зареєстрованими, а також фактично проживають у ньому [PERSON] та [PERSON] батьки позивачки [PERSON] (прізвище змінене з [PERSON] на Маланчак після укладення шлюбу з [PERSON] ) та відповідача, [PERSON] , відповідач [PERSON] та двоє його малолітніх дітей [PERSON] , 2013 року народження та [PERSON] , 2016 року народження. Встановлено судом, що відповідач [PERSON] , яка є дружиною відповідача, [PERSON] та матір`ю [PERSON] та [PERSON] , (копії свідоцтв наявні в матеріалах справи) проживає, разом зі своєю сім`єю в житловому будинку [ADDRESS] та заселилась у нього зі згоди [PERSON] (власника житлового будинку станом на момент одруження відповідачів [INFO] року) як член сім`ї [PERSON] відразу після одруження з останнім. Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] , а також їх малолітні діти, відповідно до чинного законодавства правомірно заселились та проживають в житловому будинку [ADDRESS] на правових підставах. Встановлено, що 29.11.2017 року [PERSON] подарувала спірний житловий будинок своїй дочці, позивачці по справі. [PERSON] як на підставу звернення до суду із позовом зазначає, що відповідачі, які не є членами її сім, відповідно не є членами сім`ї власника житлового приміщення, а тому проживають у ньому без належної на те правової підстави, окрім того чинять перешкоди власнику у здійсненні її права власності, а саме у володінні та користуванні вказаним об`єктом нерухомого майна. Вказане вище спростоване наданими суду доказами стороною відповідачів, якими стверджено що відповідачі набули право користування житловим приміщенням як члени сім`ї власника, [PERSON] , а тому не можуть бути позбавлені права на житло у вказаному житловому будинку. Спростовані відповідачами покликання позивача на вчинення щодо неї відповідачем [PERSON] кримінального правопорушення, оскільки із наданих суду копії постанов слідчого Пустомитівського ВП ГУ НП у Львівській області зареєстровані провадження № 12017140270002348 від 17.12.2017 року та № 12017140270002372 від 22.12.2017 року закриті за відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України. На задоволення клопотання представник позивача в ході розгляду справи витребувано матеріали справи про адміністративне правопорушення справа № 450/3245/17 відносно [PERSON] за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, постановою у якій [PERSON] визнано винним у вчиненні сімейної сварки, у ході якої він нецензурно висловлювався та конфліктував з матір`ю [PERSON] . Таким чином, спростоване твердження сторони позивач про вчинення [PERSON] адміністративного правопорушення відносно позивача [PERSON] . Інших належних та допустимих доказів вчинення протиправних діянь відповідачами відносно позивача суду не представлено та клопотань для їх здобуття судом зі сторони позивача не надходило. Окрім того, судом встановлено та визнано сторонами, що [PERSON] проживає в будинку [ADDRESS] з 1986 року, [PERSON] з 2011 року, [PERSON] з 2013 року, [PERSON] з 2016 року та відповідачі не мають у власності іншого житла. З довідки № 1701 від 26.12.2017 року Годовицько-Басівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, копія якої наявна в матеріалах справи встановлено, що [PERSON] зареєстрована в житловому будинку [ADDRESS] , житлова площа якого складає 45 кв. м., в якому також зареєстровані та фактично проживають ще шестеро осіб, що, в свою чергу, унеможливлює проживання у ньому сім`ї [PERSON] , оскільки, згідно з ст. 47 Житлового кодексу Української РСР норма жилої площі в Українській РСР встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних та безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Орган опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям. З копії розпорядження першого заступника голови Пустомитівської районної державної адміністрації Львівської області № 825 від 02.11.2017 року, копія якого наявна в матеріалах справи [PERSON] було надано дозвіл на укладення договору дарування житлового будинку та земельної ділянки площею 0,2429 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, які розташовані за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] , право користування якими мають малолітні діти [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] та зазначено про те, що особисті житлові, майнові права та інтереси дітей підлягають захисту відповідно до чинного законодавства. Згідно з ст. 48 Конституції України кожен мас право на достатній життєвий рівень для себе і своєї, сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло. Відповідно до п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка є частиною національного законодавства України, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції, яке охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеним чи позбавленим свого житла. Відповідно до п. п. 1, 2 ст. З Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991 року, яка є частиною національного законодавства України (надалі - Конвенція), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до ст. 9 Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до п. 1 ст. 16 Конвенції жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Згідно з ч. 2 ст. 11 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Згідно із ч. 1 ст. 14 ЗУ «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Звертаючись до суду із позовом позивач, разом з тим зазначає, що нею не заявлено вимоги про виселення дітей із належного їй житлового приміщення. Очевидним для суду є те, що, з огляду на вік дітей, потреби їхнього розвитку та необхідності дотримання їхніх найкращих інтересів, необхідності забезпечення їхнього гармонійного розвитку, для чого є необхідним та першочерговим збереження їхнього спільного проживання із батьками, що буде неможливим у випадку задоволення позову та виселення їхніх батьків із житлового приміщення, право на користування яким вони набули на законних підставах, що встановлено судом у ході розгляду справи, а тому твердження позивача про можливість виселення відповідачів батьків малолітній дітей та визнання їх такими що втратили право на користування житловим приміщенням, право користування яким набули на правових підставах, враховуючи що іншого житла відповідачі не мають, без порушення прав дітей є неможливим. Частина 4 статті 9\~ЖК України передбачає, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. При цьому, згідно ч. 4 ст.156 ЖК України, припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє особу права користування займаним приміщенням. Виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК УРСР підстави для позбавлення права на житло. Враховано судом, що при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК України мають враховуватися порушення правил співжиття у сфері даних житлових відносин, а не такі правопорушення, що допущені відповідачем в інших правовідносинах та не мають відношення до користування сторонами жилим приміщенням. Відмовляючи в задоволенні позовної вимоги про виселення суд, окрім іншого, враховує, що заявлений позивачем спосіб захисту права власності, на підставі ст. 391 та ч. 3 ст. 116 ЖК України, шляхом виселення відповідачів з належного позивачці житлового будинку, що є усуненням перешкод у здійсненні власником своїх прав щодо майна, не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки як встановлено судом відповідачі не є такими, які самоправно зайняли жиле приміщення, оскільки відповідачі набули право користування ним на правових підставах, як члени сім`ї попереднього власника, що також визнано сторонами у ході розгляду справи. Стаття 41\~Конституції України встановлює, що кожен має право володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю, а ч.4 даної статті зазначає, що право приватної власності є непорушним, що також закріплено і в ч.1 ст. 321 ЦК України, яка вказує, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений його чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.\~391\~ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Статтею 405\~ЦК України визначені права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування цим приміщенням. Відповідно до ч. 2 ст.\~405\~ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За положеннями частини першої статті 71, статті 72 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до положень ч.1 ст.\~13\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, виходячи із суті та змісту заявлених позовних вимог, встановлених обставин справи, системного аналізу положень чинного законодавства, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки обраний позивачем спосіб захисту свого права на користування житловим будинком, зокрема, шляхом виселення відповідачів, не відповідає характеру спірних правовідносин, оскільки відповідачі правомірно набули право на житло у ньому, як члени сім`ї власника, користуються ним, які іншого житлового приміщення не мають, враховуючи, що відсутності їх за місцем проживання суду не доведено, вчинення ними протиправних дій щодо позивача власника майна щодо здійснення його права власності на житловий будинок, в якому проживають відповідачі та їхні малолітні діти, не встановлено, а тому з урахування характеру позовних вимог та з метою забезпечення найкращих інтересів дітей, в задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд робить висновок, що позов задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed