Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-26 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання права власності в порядку спадкування на нерухоме майно, а саме на земельну ділянку, площею 0,0492 гектарів, яка розташована на території Криворізької міської ради у Центрально-Міському районі за адресою: Дніпропетровська область, [ADDRESS]. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та дав суду пояснення, про те, що: [INFO] року помер батько позивачки - [PERSON]. За життя він був власником житлового будинку з господарчими та побутовими будівлями, а також земельної ділянки для їх обслуговування, що знаходяться за адресою: 50000, [ADDRESS]. Після його смерті позивачка є єдиним спадкоємцем за законом першої черги спадкування, яка прийняла спадщину, однак отримала свідоцтво про право на спадщину за законом лише на домоволодіння, а на земельну ділянку не може через відмову нотаріуса. Представник позивача посилається на те, що згідно ст. 3 діючого Цивільного кодексу загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, судовий захист цивільного права та інтересу. Так, ч. 1 ст. 15 ЦК України (в редакції 2004 року) визначає, що кожна особа має право на захист свого цивільного право у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а також встановлюються способи захисту цих прав. Таким чином, вважає, що у зв'язку з неможливістю отримання свідоцтва про право на спадщину у нотаріальній конторі та чіткої рекомендації державного нотаріуса щодо необхідності вирішення даного питання в судовому порядку, то позивач вимушена звернутися до суду, оскільки відсутні інші шляхи захисту її прав та законних інтересів, які на підставі ст. 55 Конституції України - захищаються судом. Згідно ст. 124 КУ юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України вважає, що способом захисту прав позивача судом має бути - визнання права. Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав суду заяву, в якій просить слухати справу без його участі, підтримав позовні вимоги у повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання не з`явилася, надала суду заяву, в якій просить слухати справу без її участі позовні вимоги визнає у повному обсязі. Судом дослідивши матеріали справи прийшов до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав: [INFO] року помер батько позивача - [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть від 17.07.2013 року, виданого Центрально-Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис №755 (а.с.6). За життя він був власником житлового будинку з господарчими та побутовими будівлями, а також земельної ділянки для їх обслуговування, що знаходяться за адресою: 50000, [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвами про право на спадщину за законом від 13 лютого 2010 року, виданих державним нотаріусом Першої криворізької державної нотаріальної контори Шабліян Є.М., реєстр №2-179 та №2-181 (а.с.8, 12-13). Вказане майно він отримав у спадок від свого батька - [PERSON], померлого [INFO] року, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.17). Заповіт [PERSON] не складав. Після його смерті [PERSON] є єдиним спадкоємцем за законом першої черги спадкування, яка прийняла спадщину на підставі ст.ст. 1261, 1269 ЦК України, оскільки являється його рідною дочкою та подала у встановлений законом шестимісячний строк відповідну заяву до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини, що підтверджується отриманим 13 березня 2014 року свідоцтвом про право на спадщину за законом, посвідченого 13.03.2014 року державним нотаріусом Першої криворізької державної нотаріальної контори Шабліян Є.М., реєстр №2-127 (а.с.5.7,9), на підставі якого та його реєстрації позивачка стала власником житлового будинку з господарчими та побутовими будівлями [ADDRESS] у м. Кривому Розі Дніпропетровської області. Дана обставина підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №18921097 від 13.03.2014 року. (а.с.10,11) Стосовно видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку під житловим будинком, то позивачці державним нотаріусом було відмовлено та роз'яснено, що у зв'язку з тим, що у неї відсутній правовстановлюючий документ на земельну ділянку, оскільки за життя [PERSON] не отримав Державний акт про право приватної власності на земельну ділянку, тобто не зареєстрував отримане свідоцтво про право на спадщину, то для вирішення даного питання їй було рекомендовано звернутися до районного суду. Вказана обставина підтверджується постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії №2321/02-31 від 13.08.2014 року.(а.с.14.15) Згідно ст 381 ЦК України визначається, що садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями. У разі відчуження житлового будинку вважається, що відчужується вся садиба, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 126 ЗК України (в редакції що діяла на той час) право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті. Пунктом 2 частини 2 названої статті передбачено, що право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення, посвідчується, зокрема, цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною в порядку, встановленому законом, у разі набуття права власності на земельну ділянку за такою угодою та свідоцтвом про право на спадщину. Частиною 6 статті 126 ЗК України встановлено, що при набутті права власності на земельну ділянку на підставі документів, визначених частиною другою цієї статті, державний акт на право власності на земельну ділянку, що відчужується, долучається до документа, на підставі якого відбувся перехід права власності на земельну ділянку, в кожному такому випадку відчуження земельної ділянки. У силу Закону України №3521-VI ( 3521-17 ) від 16 червня 2011 року положення цього Закону щодо посвідчення права власності на земельні ділянки документами, зазначеними у частині другій статті 126 Земельного кодексу України, поширюються також на випадки, коли зазначені документи були укладені (видані) до набрання чинності цим Законом, але державні акти на право власності на земельні ділянки видані не були. Таким чином, на підставі вищевказаних правових норм право власності, на той час, посвідчувалось не тільки державним актом, а й цивільно-правовими угодами та свідоцтвами про право на спадщину. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст. 1225 ЦК України визначається, що право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. Постановою Пленуму Верховного суду України від 16.04.2004 року N 7 «про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» визначається, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) відповідно до статті 377 ЦК і статті 120 ЗК в редакції Закону України від 5 листопада 2009 р. № 1702-VІ. Відповідно до ст. 377 ЦК України визначається, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Згідно ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Outcome: approved