Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-16 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу на виїзд дитини без згоди батька та оформлення проїзного документа. Свої вимоги обгрунтовує тим, що з липня 2012 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Від спільного шлюбу у сторін народилась дочка [PERSON], [INFO]. Спільне подружнє життя у них не склалося і рішенням Балаклавського районного суду м. Севастополя від 29.04.2014 року шлюб між ними був розірваний. У грудні 2013 року відповідач підписав нотаріально засвідчену заяву про те, що він не заперечує проти позбавлення його батьківських прав відносно малолітньої доньки у зв'язку з тим, що він відмовляється від участі у її вихованні. Дитина постійно проживає з позивачем на тимчасово окупованій території України у м. Севастополі. У зв'язку із виниклою необхідністю відвідати родичів на материковій частині України позивач не може повернутися з дитиною до м. Севастополь, оскільки відповідач ухиляється від спілкування з нею і не надає дозволу на виїзд дитини. Вчинити дії щодо отримання такого дозволу у подальшому є неможливим, оскільки на території АР Крим припинена діяльність нотаріусів, відключені усі нотаріальні реєстри, а Укрпошта не здійснює доставки кореспонденції. Посилаючись на наведене, просить суд надати їй дозвіл на оформлення проїзного документа для виїзду за кордон для її малолітньої дочки [PERSON], [INFO], та надати її малолітній дочці [PERSON], [INFO], дозвіл на виїзд до тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим без дозволу (згоди) та супроводу батька - [PERSON], до досягнення нею шістнадцятирічного віку. Позивач у судове засідання не з'явилася, до суду подала заяву з проханням розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить їх задовольнити, щодо заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час і місце судового розгляду справи повідомлявся, заяв, заперечень суду не надав, у зв'язку з чим, суд вважає можливим розглянути справу у його відсутність по наявним в справі доказам та постановити заочне рішення, відповідно до вимог ст. 224 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступне. З 14.07.2012 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Балаклавського районного суду м. Севастополя від 29.04.2014 року розірвано. [INFO] народилася [PERSON], батьками якої є [PERSON] та [PERSON] (а.с.9). Малолітня [PERSON] проживає разом з матір'ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. Батько дитини - [PERSON] відмовився від участі у спілкуванні та вихованні дочки, про що 02.12.2013 року підписав нотаріально засвідчену заяву, в якій зазначив, що не заперечує проти позбавлення його батьківських прав у відношенні його малолітньої дочки - [PERSON], [INFO] (а.с.10). Наразі позивач не може повернутися з дитиною до місця свого постійного проживання у м. Севастополь, оскільки АР Крим визнана тимчасово окупованою територією України, на якій діє спеціальний режим пропуску. Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 № 1207-VII набрав законної сили 27.04.2014 року. Згідно зазначеного Закону м. Севастополь Автономної Республіки Крим як і уся Автономна Республіка Крим є тимчасово окупованою територією. Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст.. 9 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку непередбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Наразі діє спеціальний режим пропуску до АР Крим та зони АТО (Донецька та Луганська область). Порядок в'їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 04.06.2015р. №367, де зазначено, що в'їзд на тимчасово окуповану територію України та виїзд з неї громадян України, що не досягли 16-річного віку, здійснюється з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 р. № 57. Згідно із ч.2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Виходячи з положень зазначених норм матеріального права, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Згідно із ч.7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, яка набрала чинності для України 27.09.1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Надання за рішенням суду дозволу на постійний виїзд дитини до тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим без згоди батька суперечить чинному законодавству, яке визначає рівність прав та обов'язків обох батьків відносно виховання дитини, оскільки може призвести до фактичного позбавлення батька дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

Outcome: dismissed