Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-21 00:00:00

Позивач звернулася до суду з даним позовом, у якому просить визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, розташовану за адресою [ADDRESS] від 20 березня 2012 року, серія [NUMBER] . Позовну заяву мотивувала тим, що вона 06.04.2010 року придбала у [PERSON] жилий будинок з належними до нього господарськими та побутовими будівлями і спорудами під номером [ADDRESS] . Вказаний жилий будинок з належними до нього господарськими та побутовими будівлями і спорудами знаходиться на земельній ділянці площею 0,0314 га, яка на той час перебувала в державній власності. В подальшому колишній власник, [PERSON] , обіцяв приватизувати земельну ділянку або надати позивачу довіреність для можливості приватизації земельної ділянки безпосередньо на [PERSON] . Зазначає, що відповідачем було надана відповідь на запит, в якому було зазначено, що дана ділянка належить [PERSON] , згідно Державного акту серія ЯК [NUMBER] 127576 від 20 березня 2012 року. Згодом стало відомо, що [PERSON] помер [INFO] . Наполягає на тому, що державний акт на право приватної власності на землю був виданий з порушенням діючого законодавства, тобто, фактично акт на право власності на землю було видано на ім?я померлої людини. Обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що вона є власником будинку, який розташований на земельній ділянці померлого [PERSON] та має право на приватизацію земельної ділянки, що за своїм цільовим призначенням є земельною ділянкою для обслуговування житлового будинку. Відповідно до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У встановлений судом строк, відповідачем подано відзив на позов, в якому просив відмовити в позові в повному обсязі, оскільки позовні вимоги є безпідставними, необґрунтованими, та такими що не підлягають задоволенню. В даному відзиві зазначено, що [PERSON] ще за життя вчиняв дії щодо отримання державного акту, а саме заява на виготовлення технічної документації була подана 30.08.2011 року. Розглянувши документи та матеріали справи, дослідивши письмові докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позивача, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд установив наступні обставини. Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу ВМР/№465892 від 06.04.2010 року позивач [PERSON] , [INFO] придбала у [PERSON] жилий будинок з належними до нього господарськими та побутовими будівлями і спорудами під номером [ADDRESS] /а.с.9-14/. [PERSON] помер [INFO] , підтвердженням чого є копія актового запису про смерть №10 від 03.01.2012 року, який наданий Чернівецьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) на вимогу суду /а.с.36/. Відповідно до\~Державного акта\~на право\~власності на\~земельну ділянку\~Серія ЯК\~№127576\~від 20.03.2012\~року земельна\~ділянка,\~яка розташована\~за адресою:\~ [ADDRESS] \~із кадастровим\~номером 7310136600:07:003:0105\~належить [PERSON] \~/а.с.31/. Таким чином, оскільки державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, то у спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Судом встановлено, що від 20.03.2012 року [PERSON] являється власником земельної ділянки, яка розташована за адресою: [ADDRESS] із кадастровим номером 7310136600:07:003:0105, коли останній помер [INFO] , що є порушенням діючого законодавства. Встановлено, що позивач на даний час безперешкодно володіє та користуються цим об`єктом нерухомості. Виходячи з вищенаведеного, суд вбачає порушення права позивача, за захистом якого спрямоване її звернення до суду. Отже, між сторонами виникли цивільні правовідносини, які регулюються нормами\~Цивільного кодексу України\~та\~Земельного кодексу України. Відповідно до вимог\~ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч.1\~ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з ч. 1ст. 125 Земельного Кодексу України, право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою та його державної реєстрації, а тому визнання недійсним державного акту обумовлюється даною нормою закону. Згідно\~ст.\~152\~Земельного Кодексу\~України держава\~забезпечує громадянам\~та юридичним\~особам рівні\~умови захисту\~прав власності\~на землю. Згідно ч.2\~ст.152 Земельного кодексу України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Частиною 3 даної статті визначено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей, про що зазначено в ч.2\~ст.158 Земельного кодексу України. Статтею 154\~Земельного Кодексу\~України передбачено, що органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування без рішення суду не мають права втручатись у здійснення власником повноважень щодо володіння, користування і розпорядження належною йому земельною ділянкою або встановлювати непередбачені законодавчими актами додаткові обов`язки чи обмеження. У відповідності до норм ч. 1 ст. 155 Земельного Кодексу України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Згідно з ч. 2 ст. 158 Земельного Кодексу України, виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Отже, відповідно до ст.126\~ЗК України державний акт є документом, що посвідчує право власності на земельну ділянку, надану у власність відповідним рішенням.\~Ст.\~152\~ЗК України передбачені способи захисту прав на земельні ділянки. За змістом ст.ст.152,155\~ЗК України визнання недійсним акта державного органу тягне за собою визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку Частиною десятою\~статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»\~встановлено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідностіКонституціїабо законам України визнаються незаконними в судовому порядку. Відповідно до\~ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені\~Конституцією\~та законами України. Постановою Судової палата у цивільних справах Верховного Суду України від 6 лютого 2013 р. у справі № 6-169цс12, яка посилається на\~статтю 155 Земельного кодексу України, саме від доведеності незаконності рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого виданий оспорюваний державний акт, який є правовстановлюючим документом, що видається лише на підставі відповідного рішення такого органу, тобто є похідним від нього, залежить вимога про скасування державного акта на право власності на конкретну земельну ділянку. Таким чином, можуть визнаватись недійсними як рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності земельні ділянки. Відповідно до\~ст. 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, враховуючи встановлені судом обставини і визначені відповідно до них правовідносини, суд вважає, що обставини, викладені в позовній заяві знайшли своє підтвердження в судовому засіданні і тому позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved