Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-04 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача , в якому просить: встановити факт сумісного проживання сторін однією сім,ю з липня 2018 по 13 листопада 2018 року; визнати право сумісної власності за сторонами на майно: умивальник Проксі вартістю 1400 грн., тумбу Пульє вартістю 1650 грн., змішувач води вартістю 450 грн., сифон вартістю 100 грн., сковороду вартістю 350 грн., підставку для посуду вартістю 35 грн., вимикач вартістю 50 грн., софу «Лондон» вартістю 10500 грн., килим вартістю 2454 грн., чайник вартістю 250 грн., набір столових приладів вартістю 228 грн., всього насуму 17 667 грн. та визнати за позивачем право власносі на Ѕ частину цього майна вартістю 8947,50 грн. ; стягнути з відповідача на користь позивача Ѕ частину вартості спірного майна в порядку розподілу майна. В обгрунтування позовних вимог позивач зазначила, що відповідача позивач знає більш ніж п,ять років , спочатку вони зустрічатися, а влітку 2018 року відповідач запропонував жити однією сім,єю за його адресою реєстрації. З відповідачем по справі позивач проживали однією сім,єю з липня 2018 року по 13 листопада 2018 року за адресою: [ADDRESS] . Квартира була у незадовільному стані , позивач в квартирі навела порядок , сторони придбали нові меблі , посуд , килим , позивач зробила заготовки на зиму. За час сумісного проживання відповідач пиячив , в зв,язку з чим виникали сварки , що призвело до того , що позивач потрапила у лікарню. Відповідач провідував позивача у лікарні , піклувався про неї та запевнив позивача , що перестане вживати спиртні напої та ними буде подана спільна заява до органів РАЦС. Але відповідач продовжував вживати спиртні напої , внаслідок чого відбулася сварка і відповідач забрав ключі у позивача від квартири , віддав деякі її особисті речі, але в квартирі залишилися особисті речі позивача та спільне спірне майно , яке сторонами було придбане за час спільного проживання однією сім,єю. 11 грудня 2018року ухвалою судді позовну заяву залишено без руху. 01 лютого 2019 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. 25 лютого 2019 року до суду надійшов відзив на позовну заяву,в якому відповідача зазначив, що він дійсно був знайомий з позивачем , однак жодних відносин , навіть приятельських між ними не виникало. У вересні 2018році вони почали товаришувати та спілкуватися поза роботою, і більше часу проводити разом , іноді навідувалися в гості один до одного . Однак , позивач не проживала у квартирі позивача . Сторін не об,єднували спільні діти ,їхні родини не були знайомі , відносини не носили стійкого та тривалого характеру , спільні права та обов`язки , які виникають у подружжя відсутні. Ані рухомого , ані нерухомого майна для спільного користування ними придбано не було. Серед документів . доданих до позовної зави не вбачається жодного доказу на підтвердження факту спільного проживання однією сім,єю , ведення спільного господарства , наявності спільного бюджету та відповідних витрат. Відповідач позовні вимоги не визнає в повному обсязі та просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Ухвалою суду від 28 лютого 2019 року ухвалою суду клопотання позивача про витребування доказів та виклик і допит свідків задоволено, підготовче судове засідання закрито та справу призначено до судового розгляду . 11 березня 2019 року до суду від позивача надійшли письмові пояснення на відзив , в яких позивач посилалася на те, що відповідача вона знає більше п,яти років. Спочатку вони зустрічалися , а потім влітку 2018року відповідач запропонував жити у нього однією сім,єю . З середини липня 2018року по 13 листопада 2018року сторони сумісно проживали , мали єдиний бюджет , планували одружитися. Квартира відповідача була у незадовільному стані , позивач навела в ній порядок . Ними за спільні кошти придбане спільне майно . 07.11.201 року сторонами подана спільна заява до відділу реєстрації актів цивільного стану по Харківському району та по місту Люботину ГТУЮ в Харківській області та призначено день реєстрації шлюбу 08 грудня 2018 року. Після сварки між сторонами відповідач забрав ключі від квартири у позивача, віддав її особисті речі і до квартири позивач потрапити не змогла. У квартирі залишилися особисті речі позивача та спільне майно ,яке було придбане за час спільного проживання однією сім,єю. Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, в подальшому в судове засідання не з,явилися, представник позивача надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності та відсутності позивача. . Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував, в подальшому в судове засідання не з,явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. . Суд, вислухавши вступне слово учасників справи , допитавши свідків, дослідивши письмові докази по справі, прийшов до наступного. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до ч. 3 та ч. 4 ст. 12, ч. 1 та ч. 2 ст. 13 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] в зареєстрованому в установленому законом порядку шлюбі не перебували. Як вбачається з матеріалів справи позивачем [PERSON] та [PERSON] 07.11.2018року до відділу державної реєстрації актів цивільного стану по Харківському району та місту Люботину Головного територіального управління юстиції у харківській області подано заяву про державну реєстрацію шлюбу , що в судовому засіданні не заперечувалося сторонами. В судовому засіданні допитаний свідок [PERSON] пояснила , що вона є подругою позивача , та їй відомо , що сторони проживали разом з літа 2018року по листопад 2018року , вели спільне господарство ,мали спільний бюджет . Свідок не один раз була у них у гостях. Вони обговорювали майбутнє весілля. Відповідно до ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, а також інші факти від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб в порядку позовного провадження при наявності спору про право цивільне. Згідно з ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Виходячи з наведених норм, кожна людина має право на сімейне життя, при цьому, укладання шлюбу між чоловіком та жінкою не є обов`язковою умовою для створення їхньої сім`ї. Сім`я може бути створена на будь-яких підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. І хоча проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя, але між особами, які проживають однією сім`єю без шлюбу виникають певні сімейні права та сімейні обов`язки, які в деяких випадках прирівнюються до прав та обов`язків подружжя. Суд приходить до висновку, що позивачем доведено факт спільного проживання однією сім`єю з відповідачем [PERSON] без реєстрації шлюбу в період з липня 2018 року по 13 листопада 2018 року. Встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу позивачу необхідно для врегулювання питання щодо спільного майна, набутого під час проживання без реєстрації шлюбу. Згідно із ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу. Тобто при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Верховний Суд, ухвалюючи постанову від 14.02.2018 у справі № 129/2115/15-ц, зазначив, що при застосуванні статті 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільного бюджету, спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Отже, судом встановлено, що сторони проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з липня 2018 року по 13 листопада 2018 року, а придбали майно у період з 28 вересня 2018 року по 29 жовтня 2018 року, тому суд приходить до висновку про визнання майна: умивальник Проксі вартістю 1400 грн., тумбу Пульє вартістю 1650 грн., змішувач води вартістю 450 грн., сифон вартістю 100 грн., сковороду вартістю 350 грн., підставку для посуду вартістю 35 грн., вимикач вартістю 50 грн., софу «Лондон» вартістю 10500 грн., килим вартістю 2454 грн., чайник вартістю 250 грн., набір столових приладів вартістю 228 грн., спільною сумісною власністю подружжя. За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Згідно із частинами другою та третьою статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. За загальним правилом, при розгляді справ про поділ спільного майна подружжя вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. За час сумісного проживання сторони придбали майно, яке перебуває у спільній сумісній власності, а саме: умивальник Проксі вартістю 1400 грн., тумбу Пульє вартістю 1650 грн., змішувач води вартістю 450 грн., сифон вартістю 100 грн., сковороду вартістю 350 грн., підставку для посуду вартістю 35 грн., вимикач вартістю 50 грн., софу «Лондон» вартістю 10500 грн., килим вартістю 2454 грн., чайник вартістю 250 грн., набір столових приладів вартістю 228 грн., всього вартість майна складає 17 467 грн. Зазначене майно було придбане в період з 28 вересня 2018 року по листопад 2018 року, що підтверджується наявними в матеріалах справи чеками на придбання майна. Отже вище азначене майно підлягає поділу між сторонами. У відповідності до частини другої статті 365 ЦК України право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав компенсацію вартості його частки, припиняється з дня її отримання. Відповідно до п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11від 21 грудня 2007 р., поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Пункт 23 Постанови Пленуму ВСУ № 11від 21 грудня 2007 р., передбачає, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до п.30 Постанови Пленуму від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним, поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної приватної власності та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК України. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ майна подружжя буде встановлено, що один з них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є законними, обґрунтованими і такими, що підлягають частковому задоволенню , з зазначенням вартості майна, що підлягає поділу у сумі 8733,50 грн., а не як заявлено в позову в сумі 8947,50 грн. Питання про судові витрати суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України На підставі викладеного,

Outcome: partial