Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-24 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] та просить винести рішення, згідно якого визнати за нею право власності на Ѕ частку трикімнатної квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . В позовній заяві позивач зазначила, що вони з відповідачем з 1998 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який 13.08.2018 року між ними розірвано. За час шлюбу ними придбано квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , право власності на яку зареєстровано за відповідачем. Відповідно до приписів ст.60, ч.1 ст.70 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності і в разі його розподілу частки дружини та чоловіка є рівними. У зв`язку з вищевикладеним вона просить визнати за нею право власності на Ѕ частку трикімнатної квартири, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою від 09.12.2020 року справа прийнята до розгляду. Від представника позивача надійшла заява про підтримання позову, проханням позов задовольнити, проводити розгляд справи в її відсутності та відсутності відповідача. Від відповідача в судове засідання надійшла заява про визнання позову, проханням задовольнити його без його участі. Згідно з ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову, що відповідає положенням ч.3 ст. 200 ЦПК України, відповідно до яких за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін за доказами, що містяться в матеріалах справи. Оцінивши письмові докази, що містяться в матеріалах справи, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню повністю, як такі, що знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду справи. Судом встановлені такі факти та відповідні ним правовідносини. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтями 77, 78 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Судом встановлено, що з 1998 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який згідно рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 13.08.2018 року між ними розірвано (а.с.11,12). Під час шлюбу сторонами було придбано квартиру [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 22.07.2005 року, посвідченим приватним нотаріусом Чугуївського міського нотаріального округу Алексик Т.В., реєстровий № 1531, право власності на яку зареєстровано на відповідача (а.с.13,14). Згідно із ч. 3 ст.\~368\~ЦК України та ч. 1 ст.\~60\~СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ст.\~61\~СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь - яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Частиною 1 статті 69\~СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст.\~70\~СК України в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Із роз`яснень, наданих в пунктах 22-24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вбачається, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути жилі будинки. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст. 71 СК України\~\~майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Враховуючи вищевикладене, квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя, а отже позовні вимоги позивача обґрунтовані та підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved