Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-06 00:00:00

Позивач звернулася до суду з даним позовом, мотивуючи його тим, що 25 червня 2008 року між нею та акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк» укладено договір про надання споживчого кредиту № 11364600000, згідно якого банк надав їй кредит в іноземній валюті в сумі 100 000 доларів США на умові сплати ауїтентних платежів в порядку та на умовах визначених договором. Вважає, що оскільки кредит видано на споживчі цілі, щодо правовідносин, що виникли між ними слід застосовувати ЗУ «Про захист прав споживачів». Оскільки її не ознайомлено із умовами надання кредиту, передбаченим ч. 2 ст. 11 вищезазначеного закону, то відповідач порушив її права на достовірну інформацію щодо вартості кредиту, реальної процентної ставки за кредитом, розміру щомісячних платежів, крім того, детальний розпис вартості кредиту не складався та не надавався їй. Просить визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту. В судове засідання позивач не з'явилася, однак в позовній заяві просила справу розглянути у її відсутності. Представник відповідача в судовому засіданні щодо позову заперечив посилаючись на те, що договір з позивачем був укладений у відповідності із вимогами закону. Зазначив, що з умовами укладеного договору позивач була ознайомлена, про що свідчить її підпис. та вказав, що 31 січня 2018 року заочним рішенням суду у справі № 346/479/15-ц за даним кредитним договором стягнуто заборгованість. Просив в задоволенні позову відмовити. Суд, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлено, що 25 червня 2008 року був укладений кредитний договір № 11364600000 між позивачкою [PERSON] та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є відповідач, згідно з умовами якого відповідач зобов'язувався надати позивачу споживчий кредит у розмірі 100 000 доларів США, а позивач зобов'язувалася повернути кредит та сплатити відсотки, що підтверджується копією кредитного договору. Таким чином судом встановлено, що між позивачем та відповідачем виникли зобов'язальні правовідносини в зв'язку з укладенням кредитного договору. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч.1.2 ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Прохаючи визнати недійсним укладений кредитний договір позивач посилається на те, що, нею не було підписано жодних документів, яким б її ознайомлено з умовами кредитного договору, вважає, що відповідач порушив її права на достовірну інформацію щодо вартості кредиту, реальної процентної ставки за кредитом, розміру щомісячних платежів, що не могло не вплинути на об'єктивний свідомий вибір позичальника щодо укладення кредитного договору, так і вимоги чинного законодавства України. Відповідно до ч.1 та ч.3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). В ст. 203 ЦК України передбачені умови дійсності правочину, а саме зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей Ст. 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Таким чином законодавством встановлено презумпцію правомірності правочину, тобто укладений правочин є дійсним якщо він не визнаний недійсним судом, або його недійсність не встановлена законом. Правові наслідки недійсності правочину встановлені ст. 216 ЦК України. Згідно з вимогами частини першої цієї статті Кодексу недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до ч. 1 п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом. Відповідно до положень ст. ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ст. 76 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.. У відповідності до ч. 1 ст. 81 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 6 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно вимог ч. 1 ст. 76 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є показання свідків, письмові докази, речові, електронні докази і висновки експертів. Відпровідно до ст.ст 77-78 ЦПК України - суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. З огляду на вище викладене, суд приходить до висновку, що у суду немає законних підстав визнати недійсним укладеного між сторонами кредитного договору № 1136460000 від 25.06.2008 року, позивачем не доведено недійсність кредитного договору, доводи позивача щодо недійсності кредитного договору є необгрунтованими, недоведеними, та такими, що не підтверджені жодними доказами, тому у позові слід відмовити.

Outcome: dismissed