Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-12 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовними вимогами до [PERSON], [PERSON], треті особи - [PERSON], [PERSON], про визнання права власності. В обґрунтування своїх позовних вимог посилалася на те, що вона та [PERSON] з 04.11.1966 року по 10.08.1999 року перебували у шлюбі. За цей час подружжям за спільні кошти було придбано вказане майно: -нежиле приміщення 50, поз. 1-7, загальною площею 99,7 м2, яке розташоване у житловому будинку літ. А на першому поверсі, ганок літ. а (4), що знаходиться за адресою: м. Дніпро, вул. Виконкомівська, 7/50; -нежиле приміщення 69, поз. 1-6, загальною площею 75,9 м2, яке розташоване в цокольному поверсі житлового будинку літ. А-8, а- вхід у цокольний поверх, а приямок, що знаходиться за адресою: м. Дніпро, вул. Виконкомівська, 7, прим. 69. Після розірвання шлюбу питання щодо поділу майна між сторонами вирішено не було, шлюбний договір не укладався, проте відповідно до положень сімейного кодексу України позивач має право на ? всього майна, яке було набуте за час шлюбних відносин. Позивач зазначила також, що 17.06.2009р. Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська було винесено ухвалу про затвердження мирової угоди, відповідно до якої майно, що належало її чоловіку було передано [PERSON] в рахунок погашення боргу, зокрема: -нежиле приміщення 50, поз. 1-7, загальною площею 99,7 м2, яке розташоване у житловому будинку літ. А на першому поверсі, ганок літ. а (4), що знаходиться за адресою: м. Дніпро, вул. Виконкомівська, 7/50; -нежиле приміщення 69, поз. 1-6, загальною площею 75,9 м2, яке розташоване в цокольному поверсі житлового будинку літ. А-8, а- вхід у цокольний поверх, а приямок, що знаходиться за адресою: м. Дніпро, вул. Виконкомівська, 7, прим. 69. В подальшому, вказане майно на підставі договорів купівлі-продажу [PERSON] було передано у власність [PERSON] Проте, 28.11.2016 року рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська вищевказану ухвалу про затвердження мирової угоди скасовано, а у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] відмовлено. Позивач зазначає, що оскільки ухвала Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 17.06.2009 року, яка була підставою набуття права власності на спірні об'єкти нерухомості, скасована, усі подальші правочини, укладені стосовно вказаного майна, є нікчемними, оскільки сама підстава для укладення таких правочинів скасована. На підставі цього, позивач просила припинити право власності відповідачів на зазначене нерухоме майно, визнати за нею право власності на це нерухоме майно, скасувати реєстрацію права власності відповідачів на вказане нерухоме майно, та витребувати це майно на користь позивача. В судове засідання від представника позивача через канцелярію суду надійшла заява, у якій він позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити, а справу розглядати без його участі за наявними в матеріалах справи доказами. Проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, відзиву на позовну заяву та заяв чи клопотань через канцелярію суду від них не надходило. Представники третіх осіб в судове засідання не з'явились, заяв та клопотань до суду не надавали, пояснень щодо предмету спору не надавали, причини неявки суду не повідомили. Враховуючи, що відповідачі належним чином повідомлені про розгляд справи, не з'явилися в судове засідання без повідомленням причини, а позивач не заперечує проти вирішення справи в заочному порядку, судом, в порядку\~ст.280-281 ЦПК України\~ухвалено про заочний розгляд справи. Відповідно до ч.2\~ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи та надані позивачем докази, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення вимог позивача, виходячи з наступного. Як встановлено судом, 17.06.2009 року Бабушкінським районним судом м.Дніпропетровська було винесено ухвалу про затвердження мирової угоди, на підставі якої [PERSON], в рахунок погашення боргу, було передано нерухоме майно. Відповідно до умов мирової угоди їй було передано у власність: -нежиле приміщення 50, поз. 1-7, загальною площею 99,7 м2, яке розташоване у житловому будинку літ. А на першому поверсі, ганок літ. а (4), що знаходиться за адресою: м. Дніпро, вул. Виконкомівська, 7/50; -нежиле приміщення 69, поз. 1-6, загальною площею 75,9 м2, яке розташоване в цокольному поверсі житлового будинку літ. А-8, а- вхід у цокольний поверх, а приямок, що знаходиться за адресою: м. Дніпро, вул. Виконкомівська, 7, прим. 69. Однак, рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 28.11.2016 року ухвала Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17.06.2009\~року про затвердження мирової угоди була скасована, а у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] відмовлено. Відповідно до ст.22 Кодексу про шлюб та сімю, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Згідно зі ст.23 Кодексу про шлюб та сімю, майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. За ст.28 вказаного Кодексу, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Відповідно до ст.29 Кодексу про шлюб та сімю якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу. Відповідно до пункту 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК. Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Верховний Суд України в Постанові від 11.06.2014р. у справі N 6-52цс14 виклав правову позицію, що відповідно до положень ст. 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, слід вважати таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Згідно ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Позивач зазначила в обґрунтування позовних вимог, що з 04.11.1966 року по 10.08.1999 року перебувала у шлюбі з [PERSON], що підтверджується дублікатом свідоцтва про шлюб серії І-КИ № 340841, виданим 20.08.2016 року Жовтневим районним у м. Дніпропетровську відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області. Однак, така копія дублікату свідоцтва про шлюб серії І-КИ № 340841 позивачем суду не надана, серед додатків до позову не зазначена. Усі докази, які надані позивачем суду є наступними: копія ухвали Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 17.06.2009 року, копія рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 28.11.2016 року, копія договору купівлі-продажу нерухомого майна від 13.04.2016 року, відповідно якого [PERSON] продала [PERSON] нежиле приміщення №50 по вул.Виконкомівський, 7 в м.Дніпрі, копія договору купівлі-продажу нерухомого майна від 15.04.2016 року, відповідно якого [PERSON] продала [PERSON] нежиле приміщення №69 по вул.Виконкомівський, 7 в м.Дніпрі. Докази набуття у власність спірних приміщень із подальшою реєстрацією за [PERSON] у період з 04.11.1966 року по 10.08.1999 року, відчуження [PERSON] на користь [PERSON] спірних приміщень, позивач не надала. Таким чином, залишились недоведеними позивачем факти перебування у шлюбі з [PERSON], набуття у шлюбі з [PERSON] спірного нерухомого майна, відчуження [PERSON] на підставі ухвали Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 17.06.2009 року про затвердження мирової угоди на користь [PERSON] спірних приміщень. Отже, позивачем не доведено з посиланням на належні та допустимі докази порушення її права та існування такого права взагалі, при цьому, позивач не клопотала перед судом про витребування відповідних доказів, не зазначала про труднощі в їх отриманні. Відповідно до ч.ч.1-3 ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно з вимогами ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.7 ст. 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно із ст.83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з обєктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб'єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об'єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов'язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Тягар доведення обґрунтованості вимог пред'явленого позову процесуальним законом покладається на позивача. За викладених обставин, суд приходить до висновку про недоведеність позовних вимог відповідними доказами, у звязку з чим, відмовляє у задоволенні позову у повному обсязі. Відповідно до ст.141 ЦПК України, судовий збір, сплачений позивачем при поданні позову до суду, відшкодуванню не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed