Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-30 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про поділ спільного майна подружжя і відшкодування моральної шкоди. Після неодноразового уточнення позовних вимог позивач просила присудити їй грошову компенсацію замість частки майна у спільній сумісній власності подружжя в розмірі ? частини майна, що належало на праві спільної сумісної власності наявного на час припинення ведення спільного господарства в розмірі 764651,35 грн., та стягнути з відповідача на її користь 350000 грн. моральної шкоди та судові витрати. Позивач та її представники в судовому засіданні підтримали позовні вимоги з підстав, зазначених у позові. Відповідач та його представники заперечили проти позову та вважали його недоведеним та безпідставним. Заслухавши пояснення учасників судового засідання та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що вимоги підлягають частковому задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що 19.07.2003 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб. Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 20.01.2009 року шлюб між сторонами було розірвано 23.12.2008 року. Відповідно до ст. 60 СК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ набута за час шлюбу, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з вимогами ст. 63 СК України дружина і чоловік мають рівні права володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна подружжя, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї (ч. 2 ст. 70 СК України). Відповідно до п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недісним та поділ спільного майна подружжя» якщо неподільні речі не можуть бути реально поділені між подружжям відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. У своїй позовній заяві позивач зазначає, що до обсягу спільного майна подружжя, яке підлягає поділу належить: житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] (ринкова вартість - 1109700 грн.), автомобіль ВАЗ-21070, 2005 року випуску (ринкова вартість - 29004,79 грн.), автомобіль DAEWOO MATIZ, 2007 року випуску (ринкова вартість - 59367 грн.), автомобіль HYUNDAI TUCSON, 2008 року випуску (ринкова вартість - 146580,90 грн.), а також речі домашнього вжитку (46 найменувань) загальною вартістю184650 грн. Суд дійшов висновку, що житловий будинок з надвірними будівлями, який знаходиться в [ADDRESS], не може бути предметом спору даного позову, так як він не підлягає поділу між колишнім подружжям, оскільки за кожною із сторін вже визнано право власності на конкретні частки цього домоволодіння. Рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 05.02.2013 року, яке набуло чинності, визначено частку [PERSON] у власності вказаного вище будинку, яка становить 13/100. Що стосується рухомого майна, яке на думку позивача також підлягає поділу між сторонами і вартість якого становить 184650 грн., то суд вважає, що в цій частині позовні вимоги мають бути відхилені з наступних підстав. Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. На підтвердження своїх вимог, позивачем суду не надано належних доказів придбання за час шлюбу з відповідачем саме такого переліку речей домашнього вжитку, а також доказів на підтвердження вартості цього майна. Проте, судом встановлено, що строни, під час шлюбу, набули право спільної сумісної власності на автомобілі ВАЗ-21070, 2005 року випуску, DAEWOO MATIZ, 2007 року випуску, та HYUNDAI TUCSON, 2008 року випуску. Відповідно до відомостей, наданих Чернігівським МРЕВ, вказані автомобілі були зняті відповідачем з реєстраційного обліку для продажу після розірвання шлюбу. Відповідач в судовому засіданні пояснив, що вказані транспотрні засоби були ним відчужені. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 18.10.2013 року за клопотанням відповідача було призначено судову автотоварознавчу експертизу для визначення ринкової вартості вказаних автомобілів на час зняття їх з реєстраційного обліку. Вказана ухвала була залишена без виконання Чернігівським відділенням КНДІСЕ, оскільки відповідачем не було здійснено оплату вартості проведення експертизи. Суд вважає, що у такий спосіб відповідач ухиляється від проведення експертизи, тому для визначення вартості вказаних вище автомобілів бере до уваги висновок № 124 автотоварознавчого дослідження колісного транспортного засобу, складений 14.03.2011 року суб'єктом оціночної діяльності [PERSON] за клопотанням представника позивача. Відповідно до вказаного висновку визначено наступну середню ринкову вартість легкових автомобілів, що перебували у спільній власності сторін: ВАЗ-21070, 2005 року - 29004,79 грн., DAEWOO MATIZ, 2007 року випуску - 59367 грн., HYUNDAI TUCSON, 2008 року випуску - 146580,90 грн.). Таким чином загальна вартість цих автомобілів становить 234952,69 грн. Враховуючи те, що вказані автомобілі є спільною сумісною власністю, тому на користь позивача належить стягнути ? частину, що в грошовому еквіваленті складає 117476,35 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Суд вважає не доведеним заподіяння позивачу моральної шкоди, тому вважає, що вимога про стягнення з відповідача 350000 грн. на її відшкодування не підлягає задоволенню. Згідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, тому з відповідача на користь позивача слід стягнути 1294,67 грн. (1174,67 грн. - державне мито та 120 грн. - витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи).

Outcome: partial