Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-05 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою, та уточнені свої позовні вимоги мотивує тим, що позивач по справі та відповідач [PERSON] під час шлюбу придбали житлову квартиру, яка розміщена за адресою: [ADDRESS]. Квартира була придбана за кошти, які [PERSON] перебуваючи в шлюбі з [PERSON] отримав від банку за кредитним договором. Тоді покупцю квартири (позичальнику) [PERSON] згідно договору № 275 від 10.01.2006 року державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву відшкодовував частину відсотків за кредитом. Фактично квартира була придбана в шлюбі, і з моменту купівлі стала спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] Під час та після розірвання шлюбу дана квартира не була предметом спору, так як спір між [PERSON] та [PERSON] з приводу даної квартири ніколи не виникав. Після розірвання шлюбу відповідач [PERSON] переїхав постійно жити до спірної квартири, з квартири [ADDRESS]. В 2007 році позивач та відповідач переїхали проживати зі спірної квартири до іншої квартирі, яка також була придбана в шлюбі 19.11.2007 році, за адресою: [ADDRESS]. З моменту покупки спірної квартири, [PERSON] та [PERSON] проживали в ній, поки не купили нову квартиру, також в кредит. В листопаді 2016 року позивач [PERSON] дізналася, що спірна квартира була подарована з боку [PERSON] [PERSON], який являється рідним братом по матері. Про такий факт позивачка дізналася від самого відповідача, під час суперечки, яка виникла між позивачкою та відповідачем 10 листопада 2016 року за адресою: [ADDRESS]. Тоді відповідач прийшов до квартири, де мешкає позивачка зі своїм чоловіком [PERSON] Відповідач намагався потрапити до квартири на [ADDRESS]. Відповідач під час сварки говорив, що це його квартира, на що позивачка сказала, що його квартира знаходиться на [ADDRESS]. На що відповідач відповів, що дана квартира вже не його, та що квартира на [ADDRESS] є його приватною власністю. Позивачка перевірила таку інформацію через реєстр нерухомого майна, та 25.11.2016 року разом зі своїм представником [PERSON], зясувала, що квартира яка була придбана в шлюбі, за адресою, [ADDRESS] дійсно була подарована з боку [PERSON] [PERSON] 09.10.2009 року. Фактично [PERSON] 25.11.2016 року дізналася про порушення її прав як власника на нерухомість, на житлову квартиру, яка знаходиться на [ADDRESS]. Важливим є те, що договір дарування ВМО/533302 від 09.10.2009 року був посвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу [PERSON], а рішення про державну реєстрації права власності на майно було прийнято 14.10.2009 року. На час вчинення договору дарування [PERSON] був боржником перед Банком «Приватбанк», так як 14.10.2009 року була винесена з боку старшого державного виконавця Ясенок І.Ю. постанова про відкриття виконавчого провадження ВП № 15500740. Був також накладений арешт на майно, а саме на подаровану [PERSON] [PERSON] квартиру, від 30.10.2009 року, реєстраційний номер обтяження:9203456. [PERSON] знав на час вчинення договору дарування, що ПАТ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом про стягнення боргу, та на той час вже було відкрито виконавче провадження. Сума боргу була велика. [PERSON] встиг подарувати спірну квартиру братові, уникаючи відповідальності перед кредитором. [PERSON] не бажав сплачувати кошти за кредит. Квартира була подарована 09.10.2009 року, а арешт на квартиру був накладений 30.10.2009 року. Фактично державна виконавча служба СМУЮ не встигла накласти арешт на майно. На даний час власник квартири [ADDRESS] є [PERSON]. Під час укладання договору дарування спірної квартири позивач присутня не була, та не давала свою письмову згоду. Фактично [PERSON] незаконно розпорядився спільним майном під час шлюбу, уникаючи згоди дружини, що є порушенням вимого чинного законодавства. Правочин був вчинений відповідачами без її згоди. [PERSON] подарив [PERSON] квартиру для того, щоб кредитори не змогли задовольнити свої вимоги за рахунок квартири, так як [PERSON] мав на той час великий борг перед банками, та й на даний час має. Тому просить суд визнати недійсним договір дарування житлової квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], ВМО/533302, від 09.10.2009 року, який був укладений між [PERSON] та [PERSON], та посвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу [PERSON]; застосувати наслідки недійсності правочинів, повернувши стороні за договорами дарування в первісний стан, а саме повернути житлову квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] [PERSON], визнати житлову квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] обєктом спільної сумісної власності подружжя, [PERSON] та [PERSON]; визнати за позивачем [PERSON] право власності на 1/2 частину житлової квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]; стягнути з Відповідачів на користь Позивача судові витрати повязані з розглядом даної справи. У судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, наполягають на задоволенні позовних вимог. [PERSON] пояснила, що вона дійсно одного разу була запрошена до нотаріуса [PERSON] за проханням колишнього чоловіка і підписала якийсь пакет документів, але не читала, а лише поставила свій підпис та їй було невідомо, що вона написала заяву про згоду на дарування квартири. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] у судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог. Зазначили, що дійсно, 09.10.2009 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування квартири за адресою: [ADDRESS]. Даний договір було нотаріально посвідчено, і при його укладанні та підписанні була присутня особисто Позивачка. До підписання договору Позивачкою було складено, підписано, а нотаріусом посвідчено згоду на дарування Квартири, оскільки вказана Квартира була придбана подружжям у шлюбі, і надання цієї згоди передбачено чинним законодавством України. Вказані факти можуть підтвердити матеріали нотаріальної справи. Отже, не відповідають дійсності твердження Позивачки про те, що «під час укладання договору дарування спірної квартири Позивачка присутня не була, та не давала свою письмову згоду». Це спростовується, зокрема, згодою Позивачки на укладання відповідного договору, посвідченою нотаріально. Не відповідають дійсності також і заяви Позивачки про наявність у Відповідача невиконаних зобовязань перед КБ «Приватбанк» по кредитному договору № SUH0GK00002432 від 01.10.2004р. і, як наслідок, вчинення Відповідачем незрозумілих дій з Квартирою у контексті даних кредитних відносин. Як підтверджується довідкою від 23.02.2017р., Відповідачем ще 15.06.2007р. була в повному обсязі погашена заборгованість за вказаним кредитним договором. Відповідач [PERSON] у судове засідання, надав суду письмові заперечення в яких заперечував проти задоволення позовних вимог. Зазначив, що дійсно, 09.10.2009 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір ування квартири за адресою: [ADDRESS]. Даний договір було нотаріально посвідчено, і при його укладанні та підписанні була присутня особисто Позивач. До підписання договору Позивачкою було складено, підписано, а нотаріусом посвідчено згоду на дарування Квартири, оскільки вказана Квартира була придбана подружжям у шлюбі, і надання цієї згоди передбачено чинним законодавством України. У подальшому, як було передбачено чинним на той час законодавством України, право власності було зареєстровано державним реєстратором КП «Сумське міське БТІ», про що 14.10.2009р. видано відповідний витяг. Отже, про факт дарування Квартири Позивач довідалася ще 09 жовтня 2009 року, оскільки, всупереч тексту позовної заяви, вона не тільки давала відповідну згоду, а ще й була присутня у приватного нотаріуса [PERSON] при укладанні договору дарування. На даний час [PERSON] є законним власником Квартири, що підтверджується витягом з реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється зивалістю у три роки. Згідно п. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його орушила. Для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як обєктивні (сам факт порушення права), так і субєктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. Отже, з 10 жовтня 2009 року у Позивачки, яка вважає свої права порушеними, виникло право звернутися з відповідним позовом до Відповідача [PERSON] Фактично Позивач звернулася з позовом через сім років після дарування квартири, і обумовлене це не змістовністю та обгрунтованістю її вимог, а особистою неприязню до [PERSON]. Третя особа приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу [PERSON] у судове засідання не зявилася, надала суду письмову заяву про розгляд справи без її участі та надала копію нотаріальної справи. У вирішенні питання покладається на розсуд суду. Представники третіх осіб ПАТ «ОТП Банк» та Ковпаківського відділу державної виконавчої служби міста Суми Головного управління юстиції у Сумській області, повідомлені належним чином про час та місце розгляду справи, у судове засідання не зявились, причини неявки суду не повідомили. Суд заслухавши пояснення учасників судового процесу, вивчивши матеріали цивільної справи, вважає необхідним відмовити у задоволенні позовних вимог. Із змісту договору дарування квартири від 09.10.2009 року вбачається, що договір підписано сторонами [PERSON] та [PERSON] у присутності приватного нотаріуса Сумського міського нотаріального округу [PERSON], особу сторін встановлено, їх дієздатність, а також належність [PERSON] квартири, що відчужується, перевірено (а. с. 65). Відповідно до Згоди від 09.10.2009 року [PERSON] попередньо ознайомлена з вимогами чинного законодавства щодо недійсності угод, перебуваючи при здоровому розумі, ясній памяті та діючи добровільно, дала свою згоду на дарування квартири за адресою [ADDRESS] на умовах на свій розсуд своєму чоловіку [PERSON], придбаної ними в зареєстрованому шлюбі, у присутності приватного нотаріусу Сумського міського нотаріального округу [PERSON] Особу [PERSON] встановлено, дієздатність її та факт реєстрації шлюбу перевірено./а.с.66/ Між сторонами склалися цивільні правовідносини, які регулюються\~ЦК України. Згідно ч. 2\~ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч. 1\~ст. 16 ЦК України, Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч.2\~ст. 11 ЦК України\~однією з підстав виникнення цивільних прав і обовязків є Договір. Згідно ч. 1\~ст. 626 ЦК України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення прав та обовязків.\~\~\~\~ Статтями\~6\~та\~627 ЦК України\~встановлено, що сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог\~Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно\~ст. 215 ч 1 ЦК України\~вбачається, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частина першою-третьою, п»ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Підставою для визнання договору недійсним є порушення загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені\~ст.203 ЦК України.\~\~\~\~ Відповідно до ч.1\~ст. 203 ЦК України\~передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до вимог ст.\~10,11 ЦПК України, суд вирішує справи на засадах змагальності, не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах позовних вимог, на підставі поданих ними доказів. Відповідно до\~ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається я на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно\~ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. В\~ст. 229 ЦК України\~закладено правові засади визнання недійсним правочину, в якому має місце невідповідність між внутрішньою волею сторони правочину і її зовнішнім волевиявленням, спричинена не внутрішнім його психічним чи фізичним станом, а хибним (помилковим) сприйняттям обставин, обумовленим їх властивостями. Помилка\~це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Оскільки в цьому випадку волевиявлення особи не відповідає її справжньому наміру, такий правочин визнається недійсним. Причини помилки в цьому випадку ролі не грають. Так, помилка може виникнути внаслідок необачності або самовпевненості учасників правочину, невірного розуміння сторонами одна одної в ході переговорів, невірного тлумачення закону, дій третіх осіб тощо. Однак не будь-яка помилка може братися судом до уваги. Так, для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення,\~ЦК\~розуміє помилку щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей та якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Із змісту п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України\~Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними\~№ 9 від 06.11.2009 року вбачається, що відповідно до ст ст.\~229\~233 ЦК\~правочин, вчинений під впливом помилки є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК України) , мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобовязань, які виникли з правочину, і не повязане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Аналізуючи встановлені обставини справи, наведені норми права, які врегульовують вказані спірні правовідносини, суд дійшов наступного висновку. Отже, позивачка [PERSON] не довела, що на момент укладення спірного договору дарування, у неї виникла помилка стосовно правової природи правочину та існували обставини, які зумовлюють визнання вказаного договору дарування недійсним, оскільки, укладаючи спірний договір, вона усвідомлювала умови правочину та його правові наслідки. Позивачка [PERSON] не надала суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, зокрема, що на час укладення спірного договору дарування вона мала намір укласти саме договір купівлі-продажу. Крім того, надані позивачкою [PERSON] письмові докази та матеріали витребуваної судом у приватного нотаріусу Сумського міського нотаріального округу [PERSON], взагалі, ніяким чином не підтверджують обґрунтованість заявлених позивачкою вимог. До того ж, суд бере до увагу ту обставину, що позивачка [PERSON] звернулася до Ковпаківського районного суду м. Суми із вказаною позовною заявою лише 04.01.2017 року, тобто більше як через 7 років після укладення оспорюваного правочину. Таким чином, суд дійшов висновку про те, що у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа: приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу [PERSON], ПАТ «ОТП Банк», Ковпаківський відділ державної виконавчої служби міста Суми Головного управління юстиції у Сумській області про визнання договору дарування недійсним, повернення майна, визнання права власності на майно, поділ майна - слід відмовити.

Outcome: dismissed