Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-22 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача ? частину коштів (8452,75 грн.) від сплачених нею в рахунок зобовязання за кредитним договором №014/0034/82/0237137 від 13.08.2012 року, укладеним з ПАТ «[PERSON] [PERSON]» та кредитним договором від 12.07.2012 року №010/0034/82/0212112, укладеним з ПАТ «[PERSON] [PERSON]», в період з 13.11.2014 року по 13.05.2016 року, на загальну суму 16905,50 грн. При цьому посилається на те, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 01.12.2009 року по 02.12.2016 року, під час якого позивачем було укладено з банком два кредитних договори. В період шлюбу, але під час окремого проживання, позивач самостійно сплачувала борг за кредитними договорами, однак відповідач відмовився від сплати своєї частки по кредитним зобовязанням. Відповідач звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому просить визнати недійсним договір про надання банківських послуг та послуг у сфері страхування №010/0034/82/0212112 від 12.07.2012 року та договір про надання банківських послуг та послуг у сфері страхування №014/0034/82/0237137 від 13.08.2012 року, укладені [PERSON] та ПАТ «[PERSON] [PERSON]» в частині надання банківських послуг. При цьому посилається на те, що в договорі від 13.08.2012 року зазначено недостовірні відомості щодо не перебування позивача у зареєстрованому шлюбі, а також чоловік повідомлений з наміром позичальника отримати кредит та з укладенням цього договору. Крім того, оскаржувані договори без погодження з ним і вони порушують його майнові інтереси. В судовому засіданні позивач підтримала позов та просила його задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, а також відмовити в задоволенні зустрічного позову. Відповідач в судове засідання не зявився, надав заяву про розгляд справи без його участі. В судовому засіданні представник відповідача заперечував щодо задоволення первісного позову та просив задовольнити зустрічний позов. Представник відповідача ПАТ «[PERSON] [PERSON]» в судове засідання не зявився, про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі та дослідивши матеріали справи, з урахуванням меж заявлених позовних вимог, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 01.12.2009 року по 02.12.2016 року. 12.07.2012 року між ПАТ «[PERSON] [PERSON]» та [PERSON] укладено договір про надання банківських послуг та послуг у сфері страхування №010/0034/82/0212112, згідно якого позивач отримала кредит в розмірі 3200,00 у вигляді карткового поточного кредитного ліміту. 13.08.2012 року між ПАТ «[PERSON] [PERSON]» та [PERSON] укладено договір про надання банківських послуг та послуг у сфері страхування №014/0034/82/0237137, згідно якого позивач отримала кредит на споживчі цілі в розмірі 9849,12 грн. Відповідно до ч.4 ст.65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сімї, створює обовязки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сімї. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобовязаннями, що виникли в інтересах сімї (ч.4 ст.65 СК України), про що наголошує Пленум Верховного Суду України в п. 24 постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року №11. Позивачем не надано в судовому засіданні належних та допустимих доказів використання одержаних за кредитними договорами коштів в інтересах сімї та для її потреб, копій платіжних документів про виплату позивачем кредиту в зазначених в позові розмірах. Складений позивачем розрахунок виплат по кредитним договорам не є належним доказом по справі, а з виписок банку по рахунку вбачається, що позивач не лише погашала кредит, а також знімала кошти з рахунку. За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства. Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину. За змістом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, якщо не доведено протилежне. Згідно статті 65 СК України, для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Отже, згода одного з подружжя на укладення іншим подружжям договору стосовно цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі. Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним. Так, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозвязку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Аналогічна правова позиція викладена в Постановах Верховного Суду України від 22.02.2017 року у справі №6-17цс17, від 07.09.2016 року у справі №6-727цс16, від 30.03.2016 року у справі №6-533цс16, від 27.01.2016 року у справі №6-1912цс15, від 07.10.2015 року у справі №6-1622цс15. Відповідно до пункту 25 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року №5, положення статті 65 СК України щодо порядку розпорядження майном, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином шодо отримання у власність грошових коштів. За таких обставин, первісний та зустрічний позови є необгрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення у повному обсязі.

Outcome: dismissed