Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-18 00:00:00

Позивач звернулася до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивує наступним. 13.02.2016 року сторони уклали шлюб. Від шлюбу у них народився син [PERSON] - [INFO] . Позивач зазначає, що їхня сім`я розпалася з вини відповідача. На даний час син [PERSON] перебуває на повному утриманні та вихованні позивачки, оскільки відповідач після чергового сімейного скандалу вигнав позивачку із сином з квартири. Позивач вказує, що відповідач забрав усі грошові заощадження і залишив їх із сином без засобів до існування. Позивач наголошує, що відповідач є матеріально забезпеченою особою, з 2017 року по даний час працює на посаді водія-далекобійника в іноземній фірмі в Республіці Польща, має високооплачувану роботу і, відповідно, стабільний дохід та високу зарплату. Позивач стверджує, що відповідач особисто приносив у їхню сім`ю по 60 000,00 грн., щомісячно, так як його місячна зарплата складає близько 2 тисяч євро. А тому відповідач має реальну можливість сплачувати аліменти на утримання сина [PERSON] . За таких позивач змушена звернутися до суду та просить стягувати з відповідача на її користь аліменти на утримання сина [PERSON] - [INFO] у твердій грошовій сумі в розмірі по 1500,00 грн., але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше 10 прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення ним повноліття, а також стягнути з відповідача судові витрати. Відповідач подав відзив на позов (а.с. 25-27), в якому зазначає, що наведені в позові обставини є надуманими, не відповідають дійсності. Щодо переїзду позивача з дитиною до її батьків, то про цей факт відповідач дізнався під час перебувся на роботі в Республіці Польща. Ніяких дій для її переїзду та проживання з батьками з боку відповідача не вчинялось. Це рішення було прийнято позивачем добровільно та зовсім неочікувано для відповідача. Також відповідач вказує, що дійсно працював на посаді водія в Республіці Польща на роботі у фірмі «Plast-Oil», але в зовсім інший період часу, ніж зазначає позивач, а саме з 07.01.2019 року по 28.05.2019 року на підставі цивільно-правового договору. Оскільки дана робота не влаштовувала його по графіку і рівню оплати праці, 29.05.2019 року відповідач звільнився із займаної посади та повернувся додому. На звільнення відповідача в Республіці Польща вплинула також та обставина, що він отримав пропозицію працевлаштування вдома в Україні. Так, 31.05.2019 року він прийнятий на посаду слюсар з ремонту колісних транспортних засобів в ТОВ «Міжнародні лінії перевезення» із оплатою праці в сумі 4200,00 грн. на місяць. Відповідач вказує, що твердження позивача про те, що його заробіток складав 60 000,00 грн. на місяць є надуманими, не підтверджені жодними доказами. За таких обставин відповідач просить позов задоволити частково, згідний сплачувати аліменти на утримання сина [PERSON] у твердій грошовій сумі в розмірі по 1000,00 грн., щомісячно. Позивач подала відповідь на відзив (а.с. 34). Просить врахувати, що на даний час ніде не працює, оскільки одна виховує та доглядає сина [PERSON] . Відповідач дуже часто, на протязі останніх років, виїжджав за межі України, що свідчить про його платоспроможність та наявність суттєвого та стабільного доходу. Твердження про його заробітну плату в розмірі по 60 000,00 грн. на місяць не є надуманими, достовірними, оскільки за час спільного проживання з відповідачем він такі кошти заробляв та демонстрував позивачу. Також позивач просить врахувати, що 03.05.2017 року відповідачем під час перебування у шлюбі придбано квартиру за адресою [ADDRESS] , що свідчить про його достатній дохід та можливість для сплати аліментів у заявленому розмірі. Що стосується буцімто працевлаштування відповідача на даний час на посаді слюсаря з ремонту колісних транспортних засобів в ТОВ «Міжнародні лінії перевезення», позивач просить суд вважати дану довідку неналежним доказом, так як вона видана на іншу особу, що свідчить про фіктивність даної довідки. Крім того долучені до відзиву фотокопії довідок, що підтверджують виконання роботи на підставі цивільно-правового договору та припинення договору доручення не відповідають вимогам закону та наявні сумніви в їх достовірності. Тому позивач зазначає, що відповідач на даний час має можливість та обов`язок сплачувати аліменти на утримання сина [PERSON] у твердій грошовій сумі в розмірі по 5000,00 грн., щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення сином повноліття. Відповідач своїм правом подати заперечення не скористався. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі (а.с. 6). Із свідоцтва про народження [PERSON] - [INFO] (а.с.7) вбачається, що його батьком є відповідач [PERSON] . Син проживає разом із позивачем (а.с. 9). Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачається, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Згідно зі ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до положень ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними і той із батьків хто проживає окремо від дитини може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Стаття 182 СК України встановлює, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.2 ст.182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Згідно із Законом України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» розмір прожиткового мінімуму для дітей віком до 6 років становить: з 01 липня - 1699,00 грн., з 1 грудня - 1779,00 грн. При цьому закріплений на законодавчому рівні мінімальний розмір аліментів не виконує обмежувальну функцію при визначенні розміру аліментів, який цей мінімум перевищує. У силу положень ст. 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. При визначенні розміру аліментів слід врахувати факт перебування дитини на утриманні позивача; вік дитини; вартість життя та необхідність здійснення витрат як для забезпечення соціально-побутових потреб розвитку, здоров`я дитини, так і необхідність здійснення витрат для забезпечення соціально-побутових потреб сторін; стан здоров`я дитини; стан здоров`я відповідача. Суд враховує, що відповідач офіційно працевлаштований, з 31.05.2019 року працює на посаді слюсаря з ремонту колісних транспортних засобів в ТОВ «Міжнародні лінії перевезення», про що свідчить довідка від 31.05.2019 року №31-05/2019, видана ТОВ «Міжнародні лінії перевезення» (а.с. 30). При цьому дана довідка містить всі необхідні реквізити, достовірність інформації, вказаної у даній довідці, засвідчена підписом директора ТОВ «Міжнародні лінії перевезення» та печаткою даного товариства. Покликання позивача, що дана довідка видана на іншу особу не відповідають дійсності, а тому у суду не має підстав не брати дану довідку до уваги. Згідно вищевказаної довідки розмір середньомісячної заробітної плати відповідача складає 4200,00 грн. Водночас відповідно до інформації, наданої Головним центром обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України (а.с. 21), відповідач в період з 20.11.2015 року по 29.05.2019 року неодноразово, декілька разів на рік, здійснював перетин державного кордону, що свідчить про його платоспроможність та можливість сплати аліментів у розмірі, що перевищує мінімальний. Крім того, відповідно до вимог ст.182 СК України, суд враховує наявність у власності відповідача нерухомого майна.Так, відповідно до договору купівлі-продажу від 03.05.2017 року (а.с.40) відповідачу [PERSON] на праві приватної власності належить квартира в [ADDRESS] . З урахуванням положень ч.2 ст.182 СК України, враховуючи платоспроможність відповідача, суд приходить до висновку про необхідність визначення розміру аліментів на утримання сина [PERSON] на рівні мінімального рекомендованого, тобто у розмірі прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а саме в розмірі 1700,00 грн., але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку,щомісячно. Сплата аліментів у зазначеному розмірі здатна забезпечити необхідний життєвий процес і розвиток дитини та не буде непомірним тягарем для відповідача. При цьому вимоги позивача про стягнення з відповідача аліментів в розмірі по 15 000,00 грн. є завищеними. Позивачем, в порушення вимог ст. 81 ЦПК України, не доведено належними та допустимими доказами можливість сплати відповідачем аліментів у заявленому розмірі. Щодо вимог про стягнення з відповідача судових витрат. Відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення часткового задоволення позову - на обидві сторони, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Суд звертає увагу, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року по справі № 826/1216/16. Натомість позивачем до матеріалів справи не долучено жодних доказів на підтвердження сплати нею витрат на правничу допомогу, а тому в задоволені вимог про стягнення з відповідача судових витрат слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed