Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-07 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаною позовною заявою посилаючись на те, що 03.09.1997 року вона позичила відповідачу кошти в сумі 3 400,00 доларів США, які мали бути повернуті 03.01.1998 року. У період з 03.01.1998 року по 29.12.1999 року відповідач повернула лише 1 000,00 доларів США, і надалі переслала повертати гроші. 05.02.2003 року відповідач повернула ще 50 доларів США. У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем зобов'язання вона звернулася до суду з позовом про стягнення боргу. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 20.05.2003 року з відповідача було стягнуто решту суми боргу - 12 525,00 грн. Після відкриття виконавчого провадження, відповідач ще багато років не повертала борг. У період з 20.05.2003 року по 01.11.2009 року кошти не сплачувалися. Борг повернуто 16.01.2016 року. Таким чином, вона (позивач) позичила відповідачу кошти в 1998 році, а повернуто їх лише в 2016 році, що складає 18 років прострочення. Згідно ст.ст. 11, 526, 549, 611, 612, 625 ЦК України просила стягнути з відповідача суму штрафних санкцій у вигляді пені та 3 % річних, що складає 179 982,75 грн. з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. В процесі розгляду справи подала заяву про зменшення позовних вимог, згідно якої просила стягнути суму штрафних санкцій у вигляді пені та 3 % річних, що складає 58 640,97 грн. В судовому засіданні позивач а її представник підтримала обставини викладені в позовній заяві, зменшені позовні вимоги, просили їх задовольнити. В судовому засіданні відповідач та її представник позов не визнали, просили відмовити в його задоволенні з підстав, викладених у запереченнях. Подали заяву про застосування строку позовної даності. Вислухавши пояснення позивача та її представника, відповідача та її представника, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Дана справа зареєстрована в суді 25.01.2017 року. Після перевірки місця реєстрації відповідача в Дніпровському районі м. Києва, ухвалою від 01.02.2017 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду. В суді встановлено, що 03.09.1997 року відповідач взяв у позивача кошти в розмірі 3 400,00 доларів США, які зобов'язався повернути 03.01.1998 року. У визначений термін відповідач кошти не повернув. У зв'язку з чим, позивач звернулась до Дніпровського районного суду м. Києва про стягнення боргу. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 20.05.2003 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто суму боргу в розмірі 12 525,00 грн. та 136,50 грн. судових витрат. Встановлено, що сума боргу була погашена в повному обсязі 16.01.2016 року. У зв'язку з тривалим поверненням коштів згідно рішення суду позивач просить стягнути з відповідача пеню та інфляцію за період з 20.05.2003 року по 31.12.2015 року в розмірі 58 640,97 грн., з яких: залишок - 40 082,69 грн., (сума несплачених коштів станом на 2015 рік за їх розрахунками), пеня - 1 202,48 грн., інфляція - 17 355,80 грн. Відповідно до ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та у встановлені договором строки. Одностороння відмова від зобов'язань або одностороння зміна умов договору не допускається. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути пред'явлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Підтверджувати факт укладення договору позики, тобто факт передачі грошей та строк їх повернення або пред'явлення вимоги до повернення, можуть боргові документи - розписка, акт передання та прийняття, розрахунок - фактура тощо. Відповідно до ст. ст. 610, 611 ЦК України порушення зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового. Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений договором або законом. По даній справі було встановлено, що відповідач у визначеній у договорі строк не виконала взяті на себе зобов'язання, у зв'язку з чим позивач звернулася до суду з відповідним позовом, за результатами якого 20.05.2003 року постановлено рішення, яке остаточно виконано 16.01.2016 року. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов'язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов'язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов'язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов'язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов'язок боржника з такої сплати. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов'язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов'язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань. Аналізуючи норми законодавства, суду дійшов висновку, що ст. 625 ЦК України регулює відносини, як склалися між позивачем та відповідачем. Дана позиція суду узгоджується з позицією Верховного Суду, яка викладена постанові від 16.05.2018 року у справі № 686/21962/15-ц. Згідно ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням. Однак, як було встановлено в суді, і не заперечувалося ні позивачем, ні відповідачем, 16.01.2016 року рішення суду відповідачем було виконано в повному обсязі, у зв'язку з чим правовідносини між позивачем та відповідачем припинилися. У зв'язку з викладеним обставинами, суд дійшов висновку що позов не підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. На думку суду вимоги позивача є не доведеними та не обґрунтованими, та не підлягають задоволенню. На підставі вище викладеного та

Outcome: dismissed