Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-24 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON]; третя особа: Бериславський районний сектор управління Державної Міграційної служби в Херсонській області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку, посилаючись на те, що вона являється головним наймачем квартири за адресою: [ADDRESS]. Її колишній чоловік [PERSON] зареєстрований та проживав в даній квартирі до 21.03.2001 року. Після розірвання шлюбу відповідач в квартирі не проживає, не оплачує комунальні послуги та не бере участі у його утриманні, на даний час відповідач використовує будинок для реєстрації, що позбавляє позивача можливість розпоряджатися даною квартирою. Просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS]. Позивач в судове засідання не з'явилася, подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, на задоволенні позову наполягає, не заперечує проти винесення заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не з'явився, причина неявки суду ненадана. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, про розгляд справи в суді повідомлялися належним чином, подали до суду заяву про розгляд справи у відсутність їх представника. Враховуючи згоду позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи. Відповідно до ст..169 ЦПК України, якщо суд не має відомостей про причину неявки відповідача повідомленого належним чином, або причину неявки буде визнано неповажною, суд вирішує справу на підставі наявних у справі даних чи доказів. Згідно з ч.4 ст.169 ЦПК України суд визнав за можливе розглянути справу за відсутності відповідача та третьої особи. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних матеріалів у справі, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, суд вважає що заявлений позов є таким, що не підлягає задоволенню. Судом встановлені наступні обставини та відповідні правовідносини: Згідно зі ст.3, 4 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно зі ст..11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, які розпоряджаються своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Під час розгляду цієї цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та виконання обов»язків учасниками судового розгляду, у тому числі й в частині подання ними доказів, заяву клопотань та призначення експертиз. З огляду на вищенаведене, суд розглядає справу на підставі тих доказів, які є у матеріалах справи і вважає, що їх достатньо для розгляду цієї справи по суті. Норми статей 15, 16, 386, 391 ЦК гарантують власникові майна можливість вимагати усунення порушень його права незалежно від того, чи вони вже фактично відбулися, чи є підстави передбачати можливість такого порушення його права в майбутньому. Відповідно до положень норм статей 16, 391, 386 ЦК власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Відповідно до ст. 41 Конституції України, ч.1 ст. 319 ЦК України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, до якої Україна приєдналась 17.07.1997 року, відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, яки й означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про укладення шлюбу [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с. 8). На підставі ордеру виданому 27.07.1989 року виконавчим комітетом Бериславської ради народних депутатів [PERSON] ( склад сім»ї: чоловік [PERSON], доньки - [PERSON], [PERSON], [PERSON]) надано право на зайняття трьох кімнат загальною житловою площею 38,45 кв.м. в квартирі [ADDRESS] (а.с. 7). Шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано 21.03.2001 року, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с. 9). Згідно довідки про склад сім'ї виданої КП «Бериславська ЖЕК-1» відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 6). Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК України до членів сім»ї власника будинку (квартири) належать особи, визначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користуватися займаним приміщенням. Згідно з ч.2 ст.64 ЖК України до членів сім»ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім»ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Судом встановлено, що відповідач по справі є членом сім»ї позивачки. Відповідно до ст. 405 ЦК України, ст..156 ЖК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Частиною 2 зазначеної статті 405 ЦК України передбачено, що член сім»ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім»ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Позивачка не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач втратив право користування квартирою [ADDRESS] та не проживає у квартирі понад рік, без поважної причини. Відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 р. № 1382-ІУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (далі - Закон № 1382-ІУ) зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК; ст. 405 ЦК). Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 р. у справі № 6-57цс11). Виходячи з того, що Закон № 1382-ІУ є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Позивач не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач без поважних причин відсутній за місцем проживання більше року у зв'язку з чим втратив право користування квартирою [ADDRESS]. Не надано доказів щодо підстав для зняття відповідача з реєстрації за місцем проживання. Суд дійшов до висновку, що позивачем не наведено конкретних підстав та не надано доказів, які відповідали б вимогам статей 58, 59 ЦПК України щодо їх належності та допустимості, для визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням та зняття його з реєстрації. Відповідно до ст. 41 Конституції України, ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», на підставі ст.405 ЦК, ст.ст. 64, 156 ЖК України

Outcome: dismissed