Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-22 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом [PERSON], [PERSON] про визнання об»єкту незавершеного будівництва готовим до експлуатації та про визнання права власності на частину земельної ділянки визначення частки у готовому до експлуатації об»єкті будівництва. [PERSON] зазначає в позові, що у 1999 році познайомилась з відповідачем у справі [PERSON], а з 2000 року вони почали спільно проживати у належній їй квартирі та вести спільне господарство. За спільною згодою між ними та за кошти виручені від продажу належного їй на праві власності автомобіля ними було придбано земельну ділянку та житловий будинок по вул. Гречко, 8 в м. Шостка. Придбання цього нерухомого майна було оформлене на відповідача [PERSON] Придбаний будинок знаходився у поганому стані, тому, виходячи з отримуваних позивачем доходів, вони з відповідачем здійснювали ремонт та реконструкцію даного житлового будинку. Позивач вказує, що з початку спільного проживання в будинку з відповідачем [PERSON] було здійснено значні реконструкції (перебудови, добудови) в будинку та побудовані надвірні будівлі. Після розірвання їх шлюбу, відповідач став письмово вимагати від неї та від її доньки залишити будинок та знятись із реєстрації в ньому тому позивач звернулась до суду з вказаним позовом. Позивач доводи заяви підтримала, просила суд позовні вимоги задовольнити. Представник відповідача доводи позивача заперечував, позов не визнав з підстав його необгрунтованості. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки укладеної між [PERSON] та [PERSON] останній придбав земельну ділянку з будинком. Відповідно до містобудівного паспорту виданого на ім»я [PERSON] надано дозвіл на будівництво кухні, гаражу, вольеру, лазні на земельній ділянці в м. Шостка по вул. Гречка,8. Згідно виписки з рішення Шосткинської міської ради від 27.07.2000 року за № 194 виконоком міської ради надав згоду [PERSON] здійснити прибудову до будинку під вітальню та кухню на перепланування будинку. За час шлюбу на цій земельній ділянці подружжя збудувало жилий будинок загальною площею 424,9 кв. м, будівництво якого закінчено та який фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням, але не приймається до експлуатації і право власності на нього не оформлюється з вини відповідача. Суд дійшов висновку, що збудований за час шлюбу за спільні кошти жилий будинок є обєктом спільної сумісної власності подружжя позивачки та відповідача, разом з тим цей будинок не приймається до експлуатації і право власності на нього не оформлюється з вини відповідача, а позивачка позбавлена можливості здійснити такі дії, що перешкоджає їй реалізувати своє право на отримання у власність частини набутого за час шлюбу зазначеного майна. Дане підтверджується рішенням суду від 01.10.2015 року а.с. 12. В Постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року міститься висновок про те, що новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу жилого будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, обєкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обовязки, тому такий обєкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними. (Постанова Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року висновку щодо застосування у подібних правовідносинах статей 60, 63, 69 СК України та статей 328, 331, 368, 372 ЦК України.) Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України. Згідно з нормою статті 319 цього Кодексу власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном,

Outcome: approved