Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-16 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя, мотивуючи позовні вимоги тим, що 31.12.2020 року Вінницьким міським судом Вінницької області ухвалено рішення про розірвання шлюбу між ними, який було зареєстровано 13.11.2010 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області, актовий запис №2920. За час спільного проживання у сторін народилась дочка [PERSON] , [INFO] , яка проживає з позивачем. [PERSON] зазнача, що під час шлюбу між ними були вчиненні правочини в інтересах сім`ї, а саме набуто у спільну сумісну власність нерухоме майно: квартиру [ADDRESS] . Оскільки відповідач зареєстрував вказане нерухоме майно під час шлюбу, то після його розірвання, в них виникли суперечності щодо спільного користування та розпорядження квартирою. Зокрема, [PERSON] чинив перешкоди їй з дочкою у користуванні житлом та проживанні у ньому, відмовляється надавати дозвіл на реєстрацію в спірній квартирі позивачу з дочкою. Враховуючи своє порушене право власності на частку в спільному майні [PERSON] звернулася до суду з цим позом. В судове засідання позивач не з`явилася, проте її представник подала до суду заяву, в якій зазначила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить справу розглядати у її відсутність. Судові витрати просила залишити за позивачем. Також не заперечила проти ухвалення заочного рішення. Згідно із ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявляти клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча про час, дату та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Заяв та заперечень від відповідача до суду не надходило. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, не з`явився у судове засідання, про причини неявки не повідомив, не подав відзив і позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позову з таких підстав. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 31.12.2020 року у справі № 127/20913/20, яке набрало законної сили 02.02.2021 року, позов [PERSON] було задоволено та розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 13.11.2010 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області, актовий запис №2920. Також зі змісту вказаного вище рішення суду вбачається, що сторони мають спільну малолітню дитину - [PERSON] , [INFO] . Положенням ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 10.07.2013 рокувідповідач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , загальною площею 60,2 кв.м., житловою площею 30 кв.м. (а.с. 42). Цей факт також підтверджується і Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 10.07.2013 року, з якого вбачається, що державна реєстрація права власності відповідача на спірну квартиру відбулася 26.04.2013 року (а.с. 40-41). Тобто спірна квартира була придбана відповідачем в період шлюбу з позивачем. За змістом статті 368 ЦК України спiльна власнiсть двох або бiльше осiб без визначення часток кожного з них в правi власностi є спiльною сумiсною власнiстю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спiльною сумiсною власнiстю, якщо iнше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, і кожен з подружжя має рівні права на володіння, користування і розпорядження цим майном. Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним контрактом. Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі, якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві власності на майно, можливе лише за його згодою. Відповідно до п. 23 Постанови Пленума Верховного Суду України від 21 грудня 2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК ( 2947-14), ч. З ст. 368 ЦК) (435-15), відповідно до частин 2,3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду Українив постанові від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. За встановлених обставин суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, так як судом встановлено, що спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, частки сторін у праві власності є рівними за недоведеністю зворотнього та право позивача підлягає захисту шляхом визнання за нею права власності на 1/2 частину спірної квартири, без її реального поділу. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, встановивши правовий характер спірних правовідносин, шляхом дослідження всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявних у справі доказів, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини по справі, які складають правову підставу позову, суд дійшов висновку про задоволення позову. Відповідно до ст. 13, 141 ЦПК України, судовий збір слід залишити за позивачем. На підставі викладеного та

Outcome: approved