Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-20 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом в якому просила визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням будинку [ADDRESS] з тих підстав, що остання понад вісім років без поважних причин в зазначеному житлі не проживає. В позові [PERSON] вказала, що вона є власницею вищезазначеного будинку. В даному житлі зареєстрована її дочка [PERSON]. З 2010 року відповідач, забравши свої речі виїхала з даного будинку, хоча залишається зареєстрованою в ньому до цього часу, жодних її речей в житлі немає, перешкод у користуванні житлом їй ніхто не чинить, знятись з реєстраційного обліку в добровільному порядку вона не бажає, чим створює позивачу, перешкоди в користуванні та розпорядженні власністю, оскільки вона не має можливості продати належний їй будинок. Просила визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням будинку [ADDRESS]. Ухвалою суду від 26 вересня 2018 року позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Відповідачу було запропоновано протягом п'ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі подати відзив на позовну заяву. Позивач в судове засідання не з'явилася, до суду надала заяву в якій просила розглянути справу у її відсутність, підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явилася, до суду надала заяву в якій визнала позовні вимоги та просила розглядати справу у її відсутність. Дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги у їх сукупності та взаємозв'язку, об'єктивно оцінивши усі наявні докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення заяви по суті, суд, приходить до наступних висновків. Свідоцтвом про право на спадщину за законом, витягом про державну реєстрацію прав та технічним паспортом підтверджується, що будинок [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] (а.с.13-14, 18). Згідно довідки відділу квартирного обліку приватизації житла та ведення реєстру територіальної громади Ніжинської міської ради від 04.10.2018 року, домової книги [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 19-21, 29). Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз вказаних норм цивільного законодавства України дає підстави дійти висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Підстави втрати права на користування житловим приміщенням регулюються ст. 71,72 ЖК України в разі користування житловим приміщенням в будинках державного і громадського фонду та ст. 405 ЦК України в разі користування майном (житлом) власника. Будинок [ADDRESS] Чернігівської області є майном (житлом) позивача, тому правовідносини між сторонами мають регулюватися відповідними нормами цивільного кодексу України. Відповідно до вимог ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом в разі відсутності в житлі понад один рік без поважних причин, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до наданих суду документів [PERSON] є дочкою [PERSON] (а.с.20, 22). В позові [PERSON] стверджувала, що відповідач понад рік не проживає в будинку власником, якої є позивач. На підтвердження даних обставин позивач надала суду акти про відсутність особи за місцем проживання від 17 лютого 2018 року та 12 вересня 2018, в яких значиться, що [PERSON] за місцем реєстрації не проживає з лютого 2010 року (а.с.23-24). На думку суду позивач довела той факт, що відповідач понад один рік не проживає за місцем реєстрації тому її слід визнати такою, що втратила право користування вказаним жилим приміщенням.

Outcome: approved