Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-10 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просила визнати недійсним договір № 41 про надання послуг з управління будинками і спорудами та прибудинковими територіями, додаткових послуг та компенсації комунальних послуг, укладений 17.05.2018 між [PERSON] та товариством з обмеженою відповідальністю «ФОРВАРД КИЇВ- СЕРВІС 16». В обґрунтування своїх вимог посилалася на те, що 17.05.2018 між сторонами було укладено договір №41 про надання послуг з управління будинком і спорудами та прибудинковими територіями, додаткових послуг та компенсації комунальних послуг (далі - Договір), відповідно до умов якого відповідач зобов`язався надавати позивачу житлово - комунальні послуги. Вважає, що вказаний договір є недійсним, оскільки невідповідає вимогам типового договору передбаченого постановами Кабінету Міністрів України від 20.05.2009 №484, №529, порушує її права як споживача, укладений був під тиском, а отже з порушенням вимог ст.ст. 203, 216, 230 ЦК України. Ухвалою суду від 12.11.2018 у справі відкрито провадження за правилами спрощеного (позовного) провадження. 24.05.2019 представник відповідача направив на адресу суду відзив на позовну заяву в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження доводів позову. Також зазначив, що оксражуваний договір містить всі істотні умови. 05.06.2019 позивач направив на адресу суду відповідь на відзив, відповідно до якої вважає доводи відповідача щодо несплати нею наданих відповідачем послуг недоведеними та безпідставними, оскільки дане питання не входить до предмету доказування в межах даного спору. Згідно з частиною 1 статті 174 Цивільного процесуального кодексу України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, частиною 4 статті вказаної статті Кодексу, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Дослідивши матеріали справи, суд, дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з такого. Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. За приписами ч. 1, п.п. 2, 4 ч. 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема відновлення становища, яке існувало до порушення. Як вбачається з матеріалів справи, 17.05.2018 між [PERSON] та товариством з обмеженою відповідальністю «ФОРВАРД КИЇВ- СЕРВІС 16» було укладено договір №41 про надання послуг з управління будинками і спорудами та прибудинковими територіями, додаткових послуг та компенсації комунальних послуг. Відповідно до умов вказаного договору відповідач надає позивачу житлово - комунальні послуги , останній в свою чергу отримує послуги відповідно. Згідно зі ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до положень ст. 204 Цивільного кодексу України, яка встановлює презумпцію правомірності правочину, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Отже, підставою недійсності договору є недодержання в момент його укладення вимог Цивільного кодексу України, Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та/абоінших актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до роз`яснень п. 8 Постанови Верховного Суду України за № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 Цивільного кодексу України, саме на момент вчинення правочину. Відповідно до положень вимог ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства і моральним принципам суспільства; особа, яке вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасників правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, обумовлених ним. Виходячи зі змісту правової позиції Верховного Суду України, викладеної в ухвалі від 18.12.2013 у справі 6-127цс13, вільне волевиявлення учасника правочину, передбачене статтею 203 Цивільного кодексу України, є важливим чинником, без якого неможливо укладення договору. Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа. Відповідно до ст. 12, 13 ЦПК України суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих сторонами. Згідно з положеннями ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Однак, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог стосовно того, що оскаржуваний договір було укладено з порушенням прав позивача та під тиском, оскільки вказаний договір підписаний сторонами по справі, що свідчить про досягнення між сторонами усіх істотних умов, що в ньому викладені про що свідчать підписи обох сторін у ньому. Крім того, суд вважає безпідставними доводи позивача щодо порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки позивачем не надано конкретних правових доказів, які б свідчили про порушення при укладенні спірного договору, прав, свобод і інтересів позивача, як споживача. Суд погоджується з доводами відповідача щодо відповідності спірного договору вимогам Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 (№2189-VIII) та умовам типового договору. Враховуючи все викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки в судовому засіданні доводи позивача про недійсність оспорюваного договору не знайшли свого підтвердження.

Outcome: dismissed