Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-02 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу на виїзд за кордон та вїзд до України дитини без дозволу та супроводу батька. В основі заявлених вимог посилається на те, що з відповідачем [PERSON] перебувала у шлюбі який згідно рішення Мукачівського міськрайонного суду від 12 жовтня 2012 року було розірвано. Від даного шлюбу мають двох дітей - доньку [PERSON] [INFO] та сина [PERSON] [INFO]. Позивачка разом з дітьми має намір виїхати на відпочинок за кордон. За відсутності згоди батька дитини позивачка змушена звернутися до суду про надання дозволу для виїзду за кордон. Просить дозволити виготовити в компетентних державних органах проїздні документи для виїзду за кордон доньки [PERSON], [INFO] та сина [PERSON] до виповнення їм 16-ти річного віку без згоди батька [PERSON] та дозволити [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] до виповнення їм 16-ти річного віку безперешкодний виїзд за межі України та в»їзд до країн СНД, Шенгенської угоди і будь-яких інших країн світу, а також в»їзд в Україну в супроводі матері [PERSON], або іншої уповноваженої особи без дозволу та супроводу батька [PERSON]. Позивач в судове засідання не зявилася, подала заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги просила задовольнити. Відповідач у судове засідання не зявився без поважних причин про причини неявки суд не повідомив, повідомлявся належним чином про час та місце розгляду справи. Отже, суд, знаходить можливим розглянути справу у відсутності відповідача, згідно вимог ст.169 ч.4 ЦПК України, на підставі наявних у справі даних та доказів з постановленням заочного рішення, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Враховуючи заяву позивача з якої слідує, що позивач позов підтримує, вивчивши та дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до слідуючого висновку. В судовому засіданні належними доказами встановлено, що між сторонами укладено шлюб 17 червня 2000 року, який згідно рішення Мукачівського міськрайонного суду від 12 жовтня 2012 року було розірвано (а.с.7-8). Від даного шлюбу у них народилося двоє дітей син [PERSON] [INFO], що стверджується свідоцтвом про народження серії І-ФМ №150656 (а.с.11) та дочка [PERSON] 29 жовтня 2000 року року народження, що стверджується свідоцтвом про народження серії АА №2157129 (а.с.10). Нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є відповідні норми Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України». Виходячи із загальних засад цивільного судочинства щодо змагальності сторін, рівності своїх прав у поданні доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, визначені у ст.10 ЦПК України дотримання принципу диспозитивності, викладений у ст.11 ЦПК України, зобовязує суд розглядати цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, які у відповідності до ч.1 ст.60 ЦПК України зобовязана надати кожна сторона та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовуючи свої вимоги і заперечення інших осіб. З огляду на викладене, та у відповідності до положень ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. Конституцією України від 28 червня 1996 року, а саме статтею 33, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України. Поряд з цим конституційна норма встановлює певні правила, за якими діти можуть перетинати український кордон. Особа, яка не досягла шістнадцяти років, у відповідності до ч.2 ст.313 ЦК України, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до вимог ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в»їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документу дитини проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батька або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути доставлено на підставі рішення суду. Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі предявлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, діючим законодавством не встановлені обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлюється певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків - батька і матері - у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей. Зокрема стаття 155 СК України визначає, що здійснення батьками своїх прав по виконанню обовязків мають ґрунтуватися на повній повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Законодавством визначено права та обовязки батьків щодо виховання дитини, при цьому приоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від стосунків батьків між собою. Суд вважає, що при вирішенні питання надання дозволу на виїзд малолітньої за кордон, необхідно керуватися правилами для визначання місця проживання малолітньої з одним із батьків. Відповідно до ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. При вирішенні спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обовязків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоровя та інші обставини, що мають істотне значення. Беручи до уваги встановлені судом факти та відповідні правовідносини, суд приходить до переконання, що позовні вимоги підлягають до задоволення в повному обсязі.Судові витрати віднести за рахунок позивача.

Outcome: approved