Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-05 00:00:00

Позивач звернулася до суду з зазначеним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з 2006 по 2014 рік перебувала у шлюбі з відповідачем. Рішенням Октябрьського районного суду м. Полтави від 15.10.2014 року шлюб між сторонами розірваний, проте питання щодо розподілу спільно нажитого майна у добровільному порядку не вирішено. Під час шлюбу подружжям за спільні кошти був придбаний автомобіль [NUMBER], 2011 року випуску, який був зареєстрований на ім'я [PERSON] Просила визнати автомобіль об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнати за нею право власності на ? частину та стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію вартості ? частини зазначеного автомобіля. Під час судового розгляду позивач заявила додаткову вимогу про визнання недійсною довідку - рахунок від 22.07.2014 року щодо перереєстрації автомобіля [NUMBER], 2011 року випуску, посилаючись на відсутність її згоди на відчуження автомобіля. У судовому засіданні представник позивача підтримав позов, надавши пояснення, аналогічні тим, що викладені у заяві. Представник відповідача позов не визнав повністю, посилаючись на те, що спірне майно придбане [PERSON] виключно за рахунок його власних коштів, при цьому він частину коштів брав у борг, оскільки позивач у той час не працювала; окрім того, після припинення спільного проживання він залишив дружині всі речі домашнього вжитку та побутову техніку, придбані ним особисто під час шлюбу. Також зазначав, що за його особисті кошти був проведений ремонт у квартирі і питання щодо відшкодування його вартості він також не ставив. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог з таких підстав. Згідно з вимогами ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Відповідно до вимог статті 214 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Встановлено, що [PERSON] перебувала у шлюбі з [PERSON] з 08.07.2006 року по 15.10.2014 року(а.с. 7,10). 25.05.2012 року подружжям придбаний автомобіль [NUMBER], 2011 року випуску (а.с.11-14); факт придбання цього майна саме у період шлюбу відповідачем не заперечується. Як вбачається з картки обліку ТЗ та повідомлення УДАІ УМВС України в Полтавській області від 27.07.2015 року, автомобіль [NUMBER], 2011 року випуску, 22.07.2014 року перереєстрований на нового власника - [PERSON].(а.с.117-118). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Як встановлено судом, спірний автомобіль на час пред'явлення позову вибув із спільної сумісної власності подружжя, тому правові підстави для вирішення питання щодо його поділу у встановленому законом порядку відсутні. Частиною 1 статті 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до п. 8 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року за №1388, довідка-рахунок є документом, що підтверджує правомірність придбання транспортного засобу. Отже, довідка-рахунок за своєю правовою природою не є правочином, а є лише документом, який підтверджує факт укладання договору купівлі-продажу та правомірність придбання транспортного засобу. Вказана обставина свідчить про неможливість застосування до спірних правовідносин положень цивільного законодавства, які передбачають підстави недійсності правочинів. Вимоги щодо визнання недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя позивачем не пред'являлись. Враховуючи вищезазначене, вимоги [PERSON] про визнання недійсною довідки-рахунку є безпідставними. Питання щодо судових витрат судом вирішуються відповідно до положень ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed