Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-22 00:00:00

Позивач звернулася до суду з даною позовною заявою, мотивуючи свої вимоги тим, що 15 березня 2017 року між нею як покупцем та [PERSON] (далі - Відповідач) як продавцем був укладений попередній договір № 23 купівлі-продажу нерухомого майна. Згідно п.1.1 договору, сторони «зобов`язалися у майбутньому, в строк не пізніше 3-ох місяців після здачі будинку в експлуатацію, при умові повного фінансового розрахунку згідно розділів 2 та 5 цього договору укласти та належним чином нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу нерухомого майна». Згідно п.1.2 договору, «нерухомим майном за цим договором є 2-кімнатна квартира, будівельний № 23 на 3 поверсі, загальною площею 55 кв.м. у багатоквартирному житловому будинку [ADDRESS] . При цьому, вказаний попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна - вищевказаної квартири є нікчемним правочином, оскільки не є нотаріально посвідченим. Позивач вказує, що з вини відповідача основний договір купівлі-продажу вказаної квартири взагалі не був укладений - будинок до цього часу не побудований, незважаючи на те, що згідно п. 1.7 договору, будинок має бути споруджений та введений в експлуатацію до кінця 1 кварталу 2019 року. Згідно п.2.1 договору, загальна вартість нерухомого майна (квартири) склала 512 050,00 гривень. 15.03.2018, повіривши забудовнику - відповідачу [PERSON] , не будучи юридично обізнаною особою, позивач [PERSON] підписала даний нікчемний договір та у відповідності до п.п.1.1, 3.2.договору, а також п. 5.1. Договору (згідно якого покупець повинен у день укладання попереднього договору передати продавцю в якості «гарантійних забезпечувальних коштів» грошову суму 485 450,00 гривень) - передала відповідачу [PERSON] грошові кошти у сумі 485 450,00 гривень, що підтверджується відповідним актом приймання-передачі коштів. Таким чином, вищевказані грошові кошти в сумі 485 450 гривень 00 коп. були набуті відповідачем [PERSON] без достатньої правової підстави, є безпідставно набутим ним майном та підлягають поверненню позивачу [PERSON] . Позивач стверджує, що на підставі ч.2 статті 625 ЦК України відповідач повинен повернути їй сплачені кошти з урахуванням 3%річних від простроченої суми, що вираховується за наступною формулою: 485450 х 652 дні х 3% : 365 = 26 014 грн. 80 коп. У зв`язку з вищевикладеним просить суд встановити нікчемність попереднього договору від 15 березня 2018 року № 23, укладеного між продавцем [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] і покупцем [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти у сумі 485 450 гривень 00 коп., а також проценти за користування грошовими коштами у сумі 26014 гривень 80 копійок, а всього - 511464 гривень 80 копійок. В судове засідання позивач не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. До суду від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без його участі, позов підтримує у повному обсязі та просить його задвольнити, проти винесення заочного рішення не заперечує. В судове засідання відповідач не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення та оголошенням про виклик на розгляд справи розміщеним на сайті «Судової влади України», а тому відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без його участі та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає позов таким, що підлягає до задоволення з наступних підстав. Статтею 3 Цивільного кодексу України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність. Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу. Судом встановлено, що 15 березня 2017 року між [PERSON] як покупцем та [PERSON] як продавцем був укладений попередній договір № 23 купівлі-продажу нерухомого майна. Згідно п.1.1 договору, сторони «зобов`язалися у майбутньому, в строк не пізніше 3-ох місяців після здачі будинку в експлуатацію, при умові повного фінансового розрахунку згідно розділів 2 та 5 цього договору укласти та належним чином нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу нерухомого майна». Згідно п.1.2 договору, «нерухомим майном за цим договором є 2-кімнатна квартира, будівельний № 23 на 3 поверсі, загальною площею 55 кв.м. у багатоквартирному житловому будинку [ADDRESS] . При цьому, вказаний попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна не є нотаріально посвідченим. Згідно п.2.1 договору, загальна вартість нерухомого майна (квартири) склала 512 050,00 гривень. 15.03.2018 позивач [PERSON] підписала даний договір та у відповідності до п.п.1.1, 3.2. договору, а також п. 5.1. Договору (згідно якого покупець повинен у день укладання попереднього договору передати продавцю в якості «гарантійних забезпечувальних коштів» грошову суму 485 450,00 гривень) - передала відповідачу [PERSON] грошові кошти у сумі 485 450,00 гривень, що підтверджується відповідним актом приймання-передачі коштів. Станом на теперішній час основний договір купівлі-продажу вказаної квартири не був укладений - будинок до цього часу не побудований, незважаючи на те, що згідно п. 1.7 договору, будинок має бути споруджений та введений в експлуатацію до кінця 1 кварталу 2019 року. За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну суму. Відповідно до ч. 1 ст. 657 Цивільного кодексу України (далі - ЦКУ) договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі (абз. 4 ч. 1 ст. 635 ЦКУ). При цьому відповідно до ст. 220 ЦКУ у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ч. 2 ст. 215 ЦКУ). Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (ч. 1 ст. 216 ЦКУ). Як вбачається з матеріалів справи, укладений між сторонами [PERSON] та [PERSON] попередній договір №23 від 15 березня 2018 року не був нотаріально посвідчений, що є підставою для визнання його нікчемним, оскільки він укладений з порушенням вимог чинного цивільного законодавства. Відповідно до ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється. Наслідки недійсності правочину залежать, зокрема, від того, чи вчинялись дії з виконання такого правочину, оскільки, як вказується у п. 7 постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», у разі, якщо недійсний правочин ще не виконаний, він є таким, що не створює жодних юридичних наслідків (ч. 1 ст. 216 ЦК України). Загальним майновим наслідком недійсності правочину є реституція, яка у загальному вигляді передбачена абз. 2 ч. 1 ст. 216 ЦК України. Недійсний правочин може стати підставою і для інших наслідків: відшкодування збитків або моральної шкоди (ч. 2 ст. 216 ЦК України), застосування конфіскаційної санкції (ч. 3 ст. 228 ЦК України) тощо. Згідно з ч. 2 ст. 216 ЦК України, якщо через вчинення недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Згідно з ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, наведеною у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц. Також Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17 та від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц зроблено висновок про те, що положеннями статті 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Отже, положення даної статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема окремі види зобов`язань. Частиною 4 ст.263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Таким чином, на відповідачеві лежить обов`язок повернення позивачу сплачених нею на підставі недійсного (нікчемного) Попереднього договору №23 від 15 березня 2018 року грошових коштів в сумі 485 450,00 грн. Крім того, факт порушення відповідачем грошового зобов`язання передбачає його обов`язок як боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Отже, позивачка (Покупець) має право вимагати від відповідача сплати також 3%річних від простроченої суми за користування грошима. Суд приймає до уваги наданий позивачем розрахунок 3%річних від простроченої суми в розмірі 26 014,80 грн. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обгрутованими, доведеними поданими доказами, а тому позов підлягає до задоволення. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі викладеного стягненню з відповідача на користь держави підлягає судовий збір в сумі 840,80 грн.

Outcome: approved