Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-28 00:00:00

Позивач звернулася\~до суду\~з позовом\~до відповідача,\~посилаючись на\~те,\~що їй\~по праві\~приватної власності\~належить квартира\~[ADDRESS] (бувша\~вул.\~Червоноармійська)\~в м.\~Фастові Київської\~області,\~що стверджується\~реєстраційним посвідченням,\~у якій\~крім неї зареєстрована її дочка [PERSON] Відповідач [PERSON] не проживає в вищевказаній квартирі без поважних причин з 2013 року, не сплачує комунальні платежі, особисті речі в квартирі відсутні. Таким чином,\~позивач просить\~визнати [PERSON], такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою №31 в будинку №37а по вул. Я. Мудрого (бувша вул. Червоноармійська) в м. Фастові Київської області. 10 грудня 2018 року ухвалою судді Фастівського міськрайонного суду Київської області Осауловою Н.А. провадження у справі було відкрито за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою від 21.01.2019 суддею Фастівського міськрайонного суду Київської області Ковалевською Л.М. прийнято справу до свого провадження за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 13 лютого 2019 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті. В судове засідання позивач не зявилася, через канцелярію суду надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не зявилася, про день та час розгляду справи повідомлена вчасно та належним чином відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України, що підтверджується розміщеним оголошення на офіційному веб-порталі Фастівського міськрайонного суду Київської області про її виклик до суду. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази у межах заявлених позовних вимог, встановив наступне. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] належить квартира [ADDRESS] (бувша вул. Червоноармійська) в м. Фастові Київської області на підставі реєстраційного посвідчення, виданого Фастівським МБІ від 03.02.1993 року /а.с.11/. В належній позивачу квартирі зареєстрована її дочка, відповідач [PERSON], що підтверджується витягом з будинкової книги на квартиру [ADDRESS] /а.с.6-7/. [PERSON] обстеження житлово-побутових умов від 20.06.2018 року, 10.08.2018 року вбачається, що гр. [PERSON] хоч і має реєстрацію в квартирі [ADDRESS] з 27.09.2007 року, але не проживає за місцем реєстрації з 2013 року. Після огляду квартири встановлено, що особистих речей [PERSON] в квартирі не має, дана квартира належить гр. [PERSON] по праву власності /а.с.8-9/. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК Української РСР, які передбачають право власника використовуватися житлом для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Виходячи з наведеного, при доведеності не проживання без поважних причин відповідача більше року у будинку він може бути визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням, на підставі цієї статті. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 10 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавства не встановлює, в зв'язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи. Таким чином, під час вирішення питання про втрату членом сім'ї власника права на користування жилим приміщенням з'ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності. За правилами статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК). У матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що [PERSON] перешкоджає проживанню відповідача в спірній квартирі, а також будь-якої домовленості між сторонами щодо користування вказаним житлом. Відповідач до суду із заявою про продовження строку збереження за нею житлового приміщення не зверталася, не надала доказів поважності причин відсутності у квартирі понад встановлений строк. У статті 6 Закону України від 11 грудня 2003 року №1382-ІV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, зобов'язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Таким чином, у судовому засіданні належними доказами встановлено, що відповідач у зв'язку з обраним нею способом життя, за власною ініціативою і у добровільному порядку залишила квартиру [ADDRESS]. Протягом тривалого часу вона не робила спроб самостійно прийти та вселитися до неї, таких вимог у встановленому законом порядку не ставила. Під час своєї відсутності в квартирі відповідач плату за житло, комунальні послуги не вносила. Пленум Верховного Суду України в частині 2 пункту 15 постанови від 1 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» роз'яснив, що при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що стаття 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Проаналізувавши встановлені фактичні обставини по справі, оцінивши представлені докази в їх сукупності та взаємозв'язку, суд дійшов висновку, що право [PERSON] на користування житлом зі сторони [PERSON] порушено не було, відповідач відсутня в спірній квартирі понад встановлений законом строк без поважних причин, тому втратила право користування нею, у зв'язку з чим вимоги позивача підлягають задоволенню. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved