Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-25 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати угоду купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями, земельних ділянок, укладену між нею і відповідачем, дійсною, такою, що відбулася, та визнати за нею право власності на житловий будинок (на плані позначено літ. А) загальною площею 91,7 кв. м, житловою площею 63,8 кв. м з верандою (літ. а), господарськими будівлями, а саме сараєм (літ. В), льохом з шиєю (літ. Г, г), літньою кухнею (літ. Б), огорожею № 2, воротами № 1, вимощенням № І, на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка в цілому складається з земель житлової та громадської забудови площею 0,2500 га, з них рілля 01382 га, під житловою забудовою одно та двохповерховою 0,1118 га, кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER], на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0,2023 га, яка в цілому складається з земель сільськогосподарського призначення, з них ріллі 0,2023 га, кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER], розташовані по вулиці [ADDRESS], які раніше на праві приватної власності належали відповідачу, стверджуючи, що 08.06.2018 року вона уклала з відповідачем угоду купівлі-продажу вище вказаних житлового будинку з господарськими будівлями та земельних ділянок, згідно якої сплатила відповідачу гроші у сумі 50 тис. грн., про що складена відповідна розписка, а відповідач передала їй правовстановлюючі документи на житловий будинок, земельні ділянки, технічний паспорт на будинок, витяги з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на земельні ділянки, сам житловий будинок з господарськими будівлями, земельні ділянки, пообіцяла зявитися до нотаріуса для оформлення угоди купівлі-продажу, але до теперішнього часу відповідач ухиляється від належного оформлення угоди, до нотаріуса не зявляється, повідомила позивача про те, що робити цього не має наміру. Вказані вище обставини позбавили позивача права володіти, користуватися, розпоряджатися придбаним нерухомим майном, з приводу чого вона змушена звернутися до суду з позовом, надала суду заяву, в якій свої заявлені вимоги підтримала в повному обсязі, просить розглянути справу без її участі. Відповідач до судового засідання не зявилася, але надіслала на адресу суду заяву, в якій позов визнала в повному обсязі, підтвердила викладені в позові обставини, в тому числі і небажання оформити угоду купівлі-продажу у нотаріуса, просить справу розглянути за її відсутності. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що відповідачу [PERSON] на праві приватної власності належали житловий будинок з господарськими будівлями, земельна ділянка для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка в цілому складається з земель житлової та громадської забудови площею 0,2500 га, з них рілля 01382 га, під житловою забудовою одно та двохповерховою 0,1118 га, кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER], земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства площею 0,2023 га, яка в цілому складається з земель сільськогосподарського призначення, з них ріллі 0,2023 га, кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER], розташовані по [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвами про право на спадщину за заповітом, виданими приватним нотаріусом Балтського районного нотаріального округу Одеської області Смірновою Н.С., реєстри відповідно №№ 574, 575, 576, витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, виданими 07.06.2018 року приватним нотаріусом Балтського районного нотаріального округу Одеської області Смірновою Н.С., індексні номери витягів відповідно 126747364, 126752595, 126757771, реєстраційний номер обєктів нерухомого майна 1571042451206, що сторони уклали між собою договір купівлі-продажу вище вказаних житлового будинку з господарськими будівлями, земельних ділянок від 08.06.2018 року, згідно якого відповідач продала, а позивач придбала вище вказані житловий будинок з господарськими будівлями, земельні ділянки за 50 тис. грн. і по акту прийому-передачі від 08.06.2018 року відповідач передала, а позивач прийняла житловий будинок з господарськими будівлями, земельні ділянки, що відповідно до розписки, складеної відповідачем, вона отримала від позивача вище вказану суму грошей і взяла на себе зобовязання оформити угоду належним чином у нотаріуса. Судом зясовано, що відповідно до ст. 657 ЦК України (із змінами, внесеними згідно із Законами № 1878-VI (1878-17) від 11.02.2010, № 2756- VI (2756-17) від 02.12.2010) договір купівлі-продажу житлового будинку або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває у податковій заставі. Нині діючі та діючі на момент укладання договору купівлі-продажу між сторонами ст.ст. 334, 640, 657 ЦК України вимог щодо обовязкової державної реєстрації таких правочинів не містять та не повязують момент вчинення таких правочинів з державною реєстрацією. Відповідно до ст. 4 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», встановлена державна реєстрація саме речових прав на нерухоме майно, а не самих правочинів з яких набувається це право, а ст.19 цього ж Закону договори та рішення суду зазначає лише як підставу для реєстрації прав, а не як обєкт державної реєстрації. В даному випадку не можна застосовувати положення ч.1 ст.210 ЦК України, так як вимоги державної реєстрації укладеного між сторонами договору купівлі-продажу законодавство України не передбачає, хоча раніше (до моменту укладення цього договору купівлі-продажу) таку вимогу містили положення ст.ст. 334, 557, 640 ЦК України, які повязували момент вчинення таких правочинів з державною реєстрацією, та про які йдеться мова в п. 13 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», однак ці положення є вже недіючі у звязку зі змінами, внесеними із Законами України № 1878-VІ (1878-17) від 11.02.2010 року, № 2756-VІ (2756-17) від 02.12.2010 року. Суд констатує, що вирішуючи спори про визнання правочинів дійсними, судам необхідно враховувати, що з 1 січня 2013 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» та інших законодавчих актів України», яким ч.3 ст.640 ЦК викладено в новій редакції, а саме: «договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення», і таким чином, до правочинів, укладених після 1 січня 2013 року абзац 3 п.13 ППВСУ №9 у прямому своєму розумінні не може бути застосований. Відповідно до ч.2 ст. 220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. В судовому засіданні встановлено, що відповідач ухилилася від нотаріального посвідчення договору, про що повідомила у клопотанні про розгляд справи без її присутності, де вказала, що наміру зявитися до нотаріуса для посвідчення договору у неї немає, тому втрачена можливість посвідчення вище вказаного договору у нотаріуса, а також встановлено, що інших підстав нікчемності правочину в даному випадку немає. За таких обставин суд вважає за можливе застосувати до спірних правовідносин між сторонами вимог ч.2 ст.220 ЦК України, оскільки сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, відбулося повне виконання умов договору, але, відповідач ухилилася від його нотаріального посвідчення, тому суд може визнати дійсним договір купівлі-продажу, укладений 08.06.2018 року між [PERSON] та [PERSON] Що стосується визнання права власності на нерухоме майно, то як встановлено ч.3 ст.334 ЦК України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. На підставі викладеного,

Outcome: approved