Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-31 00:00:00

Позивач звернулася до суду з даним позовом, в якому зазначила що вона є власником житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] ), на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 25 жовтня 1984 року за реєстровим номером 2698. В належному їй будинку зареєстрований відповідач, який фактично там не проживає з 2014 року. Таким чином, позивач є власником зазначеного будинку, але своє право як власника він не може реалізувати в повному обсязі у зв`язку з тим, що відповідач зареєстрований в його будинку, і хоча відповідач є її родичем (зятем), але не приймає участі в утриманні будинку, сплаті комунальних платежів і взагалі будинком не цікавиться. Відповідач на теперішній час проживає в Російській Федерації, тому позивач вимушений звернутися до суду з даним позовом. Просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме будинком розташованим за адресою: [ADDRESS] ). Позивач в судове засідання не з`явилася, просила суд розглянути справу за її відсутності. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час місце розгляду справи був повідомлений належним чином шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України відповідно до вимог ч.11 ст.128 ЦПК України, про причини неявки відомостей не надходило. У встановлений судом строк відповідач відзив на позовну заяву не надав. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, звернувся до суду з заявою в якій просив справу розглядати без його участі, заперечень не має. Суд, проаналізувавши матеріали справи в їх сукупності, вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених ЦПК України випадках. Згідно ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 13 липня 1979 року Станично-Луганським районним бюро ЗАГС, за актовим записом № 89, позивач уклала шлюб з [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , про свідчить копія свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 18 липня 2005 року відділом реєстрації актів цивільного стану Станично-Луганського районного управління юстиції Луганської області, актовий запис № 174. Як вбачається з копії договору купівлі-продажу житлового будинку від 25 жовтня 1984 року за реєстровим номером 2698, чоловік позивача [PERSON] придбав домоволодіння, розташоване за адресою: [ADDRESS] . З копії висновку комісії в складі фахівців Станично-Луганського районного бюро технічної інвентаризації від 10 вересня 1993 року, слідує, що в результаті обстеження домоволодіння, розташованого за адресою [ADDRESS] , встановлено, що застаріла будівля за вказаною адресою її власником демонтована, на відповідній площі з дозволу органу місцевого самоврядування, а саме: рішення Станично-Луганської районної ради від 18 березня 1988 року № 100, позивачем [PERSON] та її чоловіком [PERSON] в 1993 році було збудовано новий житловий будинок, відносно якого у забудовників є право на отримання свідоцтва на право власності. З огляду на викладене судом встановлено, що позивач не зареєструвала право власності на житловий будинок за вищевказаною адресою, проте на законних підставах володіє житловим будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS] ). Технічний паспорт на домоволодіння за адресою: [ADDRESS] ) виготовлений на ім`я позивача [PERSON] З домової книги для прописки громадян, проживаючих у будинку за вказаною адресою вбачається, що позивач та відповідач там зареєстровані. Довідкою № 122, виданою Станично-Луганською селищною радою 13 січня 2020 року, підтверджується, що відповідач [PERSON] , який є зятем позивача, дійсно зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , але фактично не мекає там з 2014 року. Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов від 21 грудня 2019 року, складеного депутатом Станично-Луганської селищної ради за підписами сусідів встановлено, що [PERSON] в будинку позивача не проживає з початку 2014 року. Позивач, звертаючись до суду, посилається на те, що відповідач [PERSON] є членом його сім`ї, та у зв`язку з тривалою відсутністю за адресою реєстрації, втратив право користування житловим будинком за адресою: [ADDRESS] ). Безпідставне перебування відповідача на реєстраційному обліку в будинку, на думку позивача, свідчить про перешкоди у користуванні власністю та є підставою для визнання відповідача таким, що втратив право користування будинком. Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном. Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Приписами ст. 383 Цивільного кодексу України та ст. 150 ЖК України передбачено право власника використовувати житло для власного проживання членів сім`ї, інших осіб, та розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Згідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною 1 ст. 391 ЦК України, передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Нормами статті 405 ЦК України передбачається, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік. Під час судового розгляду встановлено, що відповідач є членом сім`ї позивача. Відповідач не проживає в будинку позивачів тривалий час, обов`язків щодо утримання будинку і сплати комунальних послуг не несе, і подальша реєстрація відповідача порушує права позивача, як власника будинку. Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, обґрунтовані та підлягають задоволенню, оскільки у зазначеному випадку саме такий спосіб захисту дає можливість реального усунення порушення права власності. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved