Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-07 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання про визнання недійсним правочину. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачка подарувала у рівних частках житловий будинок, своїм дітям, [PERSON] та [PERSON], офіційно уклавши договір дарування, який був посвідчений 11 серпня 2008 року [PERSON], приватним нотаріусом Радомишльського районного нотаріального округу Житомирської області за реєстром № 1634, однак позивачка хотіла не просто подарувати житловий будинок дітям, а мала на увазі укладення договору довічного утримання, проте нотаріус умовив останню укласти договір дарування замість довічного утримання.Сини позивачки належним чином не піклувались, про свою матір, а тому остання вирішила, звернутись до нотаріуса який посвідчував договір дарування, щоб розірвати договір дарування, або змінити його на договір довічного утримання, або повернути назад відчужувану нерухомість, при цьому її сини проти цього не заперечували, але вчинити будь які нотаріальні дії вже було неможливо через те що нотаріус [PERSON] припинив свою нотаріальну діяльність і всі архівні нотаріальні документі, передав на довічне зберігання до Житомирського обласного державного нотаріального архіву, а тому позивачка була змушена звернутись до суду із вищевказаним позовом. В судовому засіданні позивачка з»явилася, позовні вимоги підтримала повністю, просила суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання з'явився, з позовними вимогами погодився просив позов задовольнити. Представник Радомишльської міської ради в судове засідання не з'явився, про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надіслав до суду письмову заяву, просив розгляд справи проводити без його участі, з позовними вимогами погодився просив позов задовольнити. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази в їх сукупності, приходить до висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступних підстав. Виходячи зі змісту ст.4 ЦПК України Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.ст.12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON], [INFO], за своє життя разом зі своїм покійним чоловіком, побудували житловий будинок з господарськими будівлями, який знаходиться за адресою: вул.. Маяковського, 15 в місті Радомишлі, Житомирської області, після смерті чоловіка оформила вказане майно на себе. У 2008 році до позивачки звернулись її діти [PERSON] та [PERSON], щоб позивачка їм подарувала у рівних частках цей житловий будинок, на що позивачка погодилася, бо її сини в свою чергу зобовязались довічно доглядати та утримувати [PERSON] Позивачка уклала договір дарування, який був посвідчений 11 серпня 2008 року [PERSON], приватним нотаріусом Радомишльського районного нотаріального округу Житомирської області за реєстром № 1634, однак позивачка хотіла не просто подарувати житловий будинок дітям, а мала на увазі укладення договору довічного утримання, проте нотаріус умовив останню укласти договір дарування замість довічного утримання. Сини зі свого боку виконувати взяті на себе зобовязання по щоденному догляду за матірю виконувати сумлінно, не хотіли. Згідно з ч. 2 ст. 235 Цивільного кодексу України, якщо правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. У Постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року № 6-202цс15 зазначена правова позиція щодо оскарження договору дарування, зазначено наступне: «…Виходячи зі змісту статей 203, 717 Цивільного кодексу України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обовязок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). Сам по собі факт прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та розяснення нотаріусом суті договору не може бути підставою для відмови в задоволенні позову про визнання цього договору недійсним. Вирішуючи питання про наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суду необхідно встановити: вік позивача, його стан здоровя та потребу у звязку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдарованому та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування, тощо. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Позивачка зверталась до третьої особи щоб розірвати договір дарування, чи змінити його на договір довічного утримання, або взагалі повернути назад відчужувану нерухомість, сини позивачки проти цього не заперечували, однак вчинити будь які нотаріальні дії позивачка не мала змоги, оскільки нотаріус який посвідчував договір дарування, припинив свою нотаріальну діяльність і всі архівні нотаріальні документі, передав на довічне зберігання до Житомирського обласного державного нотаріального архіву. Статтею 316 ЦК України передбачено: «Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.» Стаття 321 ЦКУ встановлює: «1. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. 2. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.» Відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України, «…якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.» У добровільному порядку звернутись до нотаріуса за укладення Угоди про розірвання договору дарування, позивачка, не має змоги у звязку зі смертю одного із обдарованих синів, а саме [PERSON]. В звязку із неможливістю добровільного укладення угоди про розірвання договору дарування через нотаріальну контору при наявності цих та інших перешкод, позивач змушений звернутись до суду з вказаним позовом за його законним вирішенням. На підставі викладеного, згідно ст.ст. 1, 3, 8, 27, 30, 35-37, 38, 79, 80, 89, 114, 118-120, 123, 182, 315-316, 321, 331, 1218, 1223, ЦК України, ст.ст. ЦПК України,

Outcome: approved