Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-14 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, з урахуванням уточнень зазначивши, що Позивач проживає в домоволодінні №3 по вул. Паризької Комуни у м. Дніпропетровську. Дане домоволодіння складається з: літ.А-1 - житловий будинок, літ.А1-1 - житлова прибудова, літ.а - прибудова, літ.а1- прибудова загальною площею 122,9 кв.м., житловою площею 73,6 кв.м., літ.а - ганок, літ.а1-ганок, над літ.а1- козирок, літ.а2-1 - веранда, літ.а2 - ганок, літ.Г - сарай, літ.г - козирок, літ.И - вбиральня, №1-7, 9-12,1-ІІІ - споруди. В даному домоволодінні між співвласниками не було розподілені частки у відповідності до їх користування приміщеннями та спорудами, все домоволодіння знаходилось у сумісній власності. 25.05.1993 року позивач була зареєстрована в даному домоволодінні, проживала в даному домоволодіння ще до моменту реєстрації. Саме з цього періоду почала відкрито володіти 12/100 частин домоволодіння, оскільки вона проживала в квартирі, частка якої в домоволодінні складала 12/100 частин. Крім того до позивача перейшло права власності ще на 36/100 частин домоволодіння №3 по вул. Паризької Комуни у м. Дніпропетровську на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 10.03.2010 року, посвідчений [PERSON] державним нотаріусом Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори, зареєстровано в реєстрі за №9-321. Право власності на дане домоволодіння було зареєстровано за Позивачем КП ДМБТІ 09.04.2010. 52/100 частин домоволодіння належать третій особі [PERSON] на підставі договору дарування від 26.04.2013, посвідчений [PERSON] приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу, зареєстровано в реєстрі за №543. Право власності на дане домоволодіння було зареєстровано за позивачем в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 26.04.2013 року. Таким чином, дочка Позивача володіє трохи більше половини будинку - 52/100 частинами, а іншою половиною будинку користується Позивач (36/100 частин що є у власності, а 12/100 частин у користуванні Позивача). Отже Позивач та її дочка є власниками 88/100 частин домоволодіння №3 по вул. Паризької Комуни у м.Дніпропетровську. У звязку з чим позивач просить суд визнати за нею право власності за набувальною давністю на 12/100 частин домоволодіння. Представник позивача надала заяву про можливість розгляду справи без її участі позовні вимоги підтримала з урахуванням уточнень. Представник відповідача надала заяву в якій проти задоволення позову заперечувала, просила відмовити в задоволенні позову. Третя особа надала заяву про можливість розгляду справи без її участі, проти задоволення позову не заперечувала. Дослідивши надані та добуті докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 25.05.1993 року позивач була зареєстрована в даному домоволодінні, проживала в даному домоволодіння ще до моменту реєстрації, згідно довідки №190 (а.с. 8). Саме з цього періоду почала відкрито володіти 12/100 частин домоволодіння, оскільки вона проживала в квартирі, частка якої в домоволодінні складала 12/100 частин, робила разом з донькою поточний ремонт житла та сплачувала комунальні послуги. До позивача перейшло права власності ще на 36/100 частин домоволодіння №3 по вул. Паризької Комуни у м. Дніпропетровську на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 10.03.2010 року, посвідчений [PERSON] державним нотаріусом Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори, зареєстровано в реєстрі за №9-321.(а.с. 11) Право власності на дане домоволодіння було зареєстровано за Позивачем КП ДМБТІ 09.04.2010 (а.с. 12). 52/100 частин домоволодіння належать третій особі [PERSON] на підставі договору дарування від 26.04.2013, посвідчений [PERSON] приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу, зареєстровано в реєстрі за №543. Право власності на дане домоволодіння було зареєстровано за позивачем в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 26.04.2013 року. (а.с. 13-16) [PERSON], [PERSON], [PERSON], на праві власності, по 4/100 частини кожному, належить частина домоволодіння, на підставі рішення народного суду Жовтневого району м. Дніпропетровська від 05.03.1970 зареєстровано БТІ в реєстрову книгу № 207 за реєстровим № 113, що підтверджується листом КП «ДМ БТІ» від 04.03.2016 за № 2651 (а.с.47) Однак, як було встановлено в ході розгляду справи, вказані особи більш ніж 10 років не мешкають у спірному домоволодінні, та місцезнаходження їх невідоме, що підтверджується письмовими поясненнями сусідів (а.с. 9-10). Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом 10-ти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність). Виходячи зі змісту вказаної статті, обставинами, які мають значення для справи і які повинен довести позивач, є такі: добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність, відсутність інших осіб, які претендують на це майно, відсутність титулу (підстави) у позивача для володіння майном та набуття права власності. При вирішенні спорів, повязаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або предявлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя\~статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга\~статті 344 ЦК). Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК). Виходячи зі змісту статей 335 і 344 ЦК, взяття безхазяйної нерухомої речі на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вона розміщена, і наступна відмова суду в переданні цієї нерухомої речі у комунальну власність не є необхідною умовою для набуття права власності на цей обєкт третіми особами за набувальною давністю. Ураховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 01 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК\~поширюються на правовідносини, що виникли з 01 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 01 січня 2001 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 01 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 01 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. У відповідності зі\~ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Беручи до уваги вищевикладене, суд, враховуючи те, що позивач дійсно відкрито і добросовісно володіє спірним майном більше 10 років, інші особи на спірне майно не претендують, тому позивач є добросовісним набувачем, вважає що позовні вимоги щодо визнання права власності на вказану квартири за позивачем за набувальною давністю підлягають задоволенню. Згідно зі ст. 88 ЦПК України суд вважає, що судові витрати слід покласти на позивача, оскільки визнання права власності за набувальною давністю можливе лише в судовому порядку відповідно до вимог ст. 344 ЦК України.

Outcome: approved