Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-19 00:00:00

Позивач звернулася до суду з даним позовом у якому просить визнати за нею право власності на земельну частку (пай), яка перебуває в адміністративних межах Зарічанської сільської ради Корсунь-Шевченківського району Черкаської області, розміром 2,02 умовних кадастрових гектари, у порядку спадкування за законом, після смерті її баби [PERSON], яка померла 23.04.2004 року. Позовні вимоги мотивовані тим, що 23.04.2004 року померла її баба [PERSON], [INFO], якій на підставі сертифіката на право на земельну частку (пай) ЧР № 0182739, належало право на земельну частку (пай) в адміністративних межах Зарічанської сільської ради Корсунь-Шевченківського району Черкаської області, розміром 2,02 умовних кадастрових гектари, що увійшло до складу спадщини. [PERSON], донька померлої [PERSON], та її матір, яка була б спадкоємцем першої черги, також померла 10.11.1987 року, а тому позивач має право на ту частку спадщини, яка належала б за законом її матері. Водночас нотаріусом відмовлено їй у видачі свідоцтва про право власності на спадщину за законом у звязку з відсутністю оригінала документа, який підтверджує право померлої [PERSON] на земельну частку (пай) в адміністративних межах Зарічанської сільської ради розміром 2,02 умовних кадастрових гектари. Відділом Держгеокадастру у Корсунь-Шевченківському районі Черкаської області відмовлено їй у видачі дублікату втраченого сертифіката у звязку з тим, що він видається лише один раз власнику. Позивач, будучи своєчасно та належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не зявилась, причини неявки не повідомила. У судовому засіданні представник позивача, яка діє на підставі довіреності від 26.02.2018 року, позов підтримала та просила його задовольнити, з вказаних у позові підстав. Додатково надала письмові пояснення відповідно до змісту яких наявна розбіжність між розміром земельної частки (паю), право на яке належало померлій [PERSON] згідно сертифікату ЧР №\~0182739, та заявленим у позові розміром земельної частки (паю), право на яку бажає успадкувати [PERSON], зумовлена тим, що розпорядженням голови Корсунь-Шевченківської районної державної адміністрації від 26.11.2003 року № 358 затверджено вартість земельної частки (паю) КСП «Родина» с. Заріччя у розмірі 8\~552, 17 грн. та її розмір з розрахунку 2,02 умовних кадастрових гектари. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату та час розгляду справи у судове засідання не зявився. Водночас до початку розгляду справи по суті до суду надійшла заява відповідача про визнання позовних вимог та розгляд справи за відсутність його представника. Відповідно до ст.ст. 4, 13 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суди розглядають справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Положеннями ч. 4 ст. 206 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення обовязком суду, крім іншого, є вирішення питання про характер спірних правовідносин і про те, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно, зясувавши всі фактичні обставини справи, та перевіривши їх доказами, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозвязок їх у сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення. У судовому засіданні встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON] померла 23.04.2004 року, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії 1-СР № 247629, виданого Зарічанською сільською радою Корсунь-Шевченківського району Черкаської області 23.04.2004 року. Згідно копії сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ЧР\~№\~0182739, виданого на підставі рішення Корсунь-Шевченківської районної державної адміністрації № 30 від 27.01.1997 року, [PERSON] належало право на земельну частку (пай) із земель КСП «Родина» с.\~Заріччя Корсунь-Шевченківського району Черкаської області, розміром 2,83\~умовних кадастрових гектарів. Оригінал даного сертифікату втрачено, про що позивачем розміщено оголошення у газеті «Надросся» від 06.04.2017\~року №\~28. У звязку зі зміною кількості пайовиків та якості земель, що призначалося для паювання, розмір земельної частки (паю) із земель КСП\~«Родина» с.\~Заріччя розпорядженням голови Корсунь-Шевченківської районної державної адміністрації від 26.11.2003 року № 358 та розрахунком вартості земельної частки (паю) та її розміру в умовних кадастрових гектарах із земель колишнього КСП «Родина» с.\~Заріччя Корсунь-Шевченківського району Черкаської області, змінено на 2,02 умовних кадастрових гектари. Витягом з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки управління Держкомзему у Корсунь-Шевченківському Черкаської області від також підтверджено факт належності [PERSON] права на земельну частку (пай) площею 2,02 умовних кадастрових гектарів, нормативна грошова оцінка якої становить 27 366 грн. 94 коп. Факт родинних відносин між позивачем та померлою [PERSON] встановлено рішенням Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 01.12.2017 року, яке вступило у законну силу, та відповідно до ч.\~4 ст. 82 ЦПК України не потребує доказування у даній справі. Відповідно до змісту якого померла [PERSON] була рідною бабою позивача по лінії матері, а матір позивача [PERSON] померла 10.11.1987\~року. Оскільки спадкоємцем майна першої черги після смерті [PERSON] була її дочка [PERSON], яка померла 10.11.1987\~року, то на день відкриття вказаної спадщини [PERSON] мала право на ту частку спадщини, яка належала б за законом її матері за правом представлення. Позивач прийняла спадщину після смерті [PERSON], подавши відповідну заяву до нотаріальної контори, що підтверджується довідкою Корсунь-Шевченківської нотаріальної контори від 13.01.2018 року №\~02-31. Відповідно до змісту якої після смерті [PERSON] 22.10.2014 року заведено спадкову справу № 567/2004, крім [PERSON] заяву на прийняття спадщини після померлої [PERSON] у нотаріальну контору ніхто не подавав. Водночас постановою державного нотаріуса від 13.01.2018 року відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на вищевказану земельну частку (пай) у звязку з відсутністю оригіналу сертифікату про право [PERSON] на таку земельну частку (пай). Установленим судом обставинам відповідають цивільні правовідносини, повязані із набуттям права власності на спадкове майно, які регулюються нормами Цивільного кодексу України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція). Відповідно до постанови пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» вказано, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно змісту п. 3.1 інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013\~року, вказано, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту у спосіб, передбачений ст. 392 ЦК України. Положеннями ст. 392 ЦК України передбачено, що власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно з ст.ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом, зокрема, можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини. Положеннями ст. 1225 ЦК України передбачено, що право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Згідно зі змістом ст. 1261, 1266 ЦК України, крім інших, у першу чергу право на спадкування за законом входять діти спадкодавця. Внуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, якби вони були живими на час відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1268, ч. 2 ст. 1269, ч. 1 ст. 1270 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» Конвенція та практика Європейського суду з прав людини, при розгляді справ судами застосовується як джерело права. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) численними рішеннями (у справах «Воловік проти України», «Копецький проти Словаччини», «Суханов та Ільченко проти України», «Беєлер проти Італії» та інших) сформувала позицію, що поняття «майно» та «власність», які міститься у ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції, є значно ширшим, ніж закріплено у ст. 41 Конституції України та чинному ЦК України, та мають автономне значення, яке не обмежується правом власності на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у національному законодавстві, певні інші права та інтереси, які становлять майно, можуть також розглядатись як «право на власність» та відповідно як «власність» для цілей цієї статті. Крім іншого, до майна у розумінні Конвенції належать також визначені законом права відповідно до яких, заявник має право вимагати «законного очікування» фактичного користування правом. Поняття «законні очікування» (legitimate expectations) слід розглядати як елементи верховенства права та «юридичної визначеності» (legal certainty). Таким чином, характеристика очікувань як легітимних поєднує у собі: 1) їх законність, яка зумовлена реалізацією особою належного їй субєктивного права, 2) їх обґрунтованість, тобто зумовлену законом раціональність сподівань учасників суспільних відносин. Таким чином, якщо суть вимоги особи повязана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне очікування», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя. Практикою Європейського суду з прав людини, зокрема у рішеннях «Бочаров проти України» від 17.03.2011 року, «Коробов проти України» від 21.10.2011року, вказано, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом», таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. З огляду на вказане та враховуючи досліджені судом докази, які подані позивачем, а також те, що відповідачем визнано позовні вимоги, їх задоволення не порушуватиме права, свободи чи інтереси інших осіб, оскільки право на спадщину у розумінні Конвенції та практики ЄСПЛ слід розцінювати як право на «законне очікування» майна, яке входить до її складу, суд задовольняє позовні вимоги оскільки відсутні сумніви про те, що померла [PERSON] за життя мала право на земельну частку (паю) розміром 2,02 умовних кадастрових гектари в адміністративних межах Зарічанської сільської ради Корсунь-Шевченківського району Черкаської області, яка увійшла до складу її спадщини, а позивач, яка є її спадкоємцем за законом за правом представлення, прийняла спадщину у встановлений законом строк. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Водночас з урахуванням позиції позивача щодо залишення судових витрат по сплаті судового збору за нею, суд не стягує їх з відповідача на користь позивача. Крім того, вирішуючи питання про судові витрати суд вважає, що оскільки відповідачем визнано позов до початку розгляду справи по суті, у відповідності до ч. 1 ст. 142 ЦПК України, 50 відсотків судового збору, сплаченого [PERSON] при поданні даного позову відповідно до квитанції ПАТ КБ «ПриватБанк» від 23.01.2018 року № 0.0.947305188.1, у розмірі 352 (триста пятдесят дві) грн. 40 коп., підлягають поверненню їй з державного бюджету. На підставі викладеного та

Outcome: approved