Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-26 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON], в якому просить стягнути з відповідача суму боргу, посилаючись на те, що 25 жовтня 2010 року вона позичила відповідачу 2100 дол.США та 900 гривень, про що [PERSON] надала розписку і обіцяла повернути гроші 15.11.2014 року. Однак в зазначений строк відповідач своїх зобов'язань не виконала, гроші не повернула та ухиляється від виконання своїх зобов'язань. На підставі викладеного позивач просить суд стягнути суму боргу у розмірі 32400 грн. В судове засідання позивач не з'явилась, надала суду заяву, в якій просила справу розглянути без її участі, позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явилася, надала суду заяву, в якій просила справу розглянути без її участі, позовні вимоги визнала у повному обсязі. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази у їх сукупності, дійшов висновку, що вимоги позивача обґрунтовані, не суперечать законодавству та підлягають задоволенню з наступних підстав. У відповідності до ст.ст. 11,60 ЩІК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін чи інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і докази подаються сторонами і іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягаю обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 25 жовтня 2014 року відповідачем була написана розписка, відповідно до якої [PERSON], [INFO], отримала у борг від [PERSON] 2100 дол.США та 900 гривень, які зобов'язалася повернути до 15.11.2014 року. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ч. 2 вищевказаної статті договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками у такій саме кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Тобто, якщо за договором позики передано грошові кошти, то повертаються також грошові кошти у такій самій сумі. Як вбачається з матеріалів позову відповідач у добровільному порядку взяті на себе зобов'язання не виконала. Приписами цивільного законодавства передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч.1 ст.626 ЦК України). Відповідно ч.1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до положень ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання не допускається, а зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. За таких обставин, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. Також, на підставі ч 2 ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню сплачена сума судового збору на користь держави. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved