Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-05 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить суд стягувати з відповідача на її користь аліменти на утримання повнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , яка продовжує навчання в розмірі 1/4 частини від його заробітку (доходу) але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно та не довше ніж до досягнення нею 23 річного віку за умови продовження дочкою навчання. В обґрунтування своїх вимог зазначає, що із травня 2000 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано у липні 2005 року. Від даного шлюбу у сторін народилася дочка [PERSON] , [INFO] , яка проживає із позивачкою та перебуває повністю на її утриманні. Згідно рішення Червоноградського міського суду Львівської області з відповідача стягувалися аліменти на користь позивачки, проте таке рішення виконувалося з порушенням, оскільки відповідач має заборгованість зі сплати аліментів. Однак після досягнення дочкою повноліття відповідач повністю відмовився надавати будь-яку матеріальну допомогу для дитини. На даний час дочка [PERSON] є студенткою І курсу Державного навчального закладу «Львівське вище професійне училище побутового обслуговування» ІІІ рівня акредитації групи №117 за спеціальністю «Флорист» на неповному державному забезпеченні. Відповідач коштів на навчання дочки не надає, ухиляється від виконання своїх обов`язків, хоча має можливість надавати матеріальну допомогу. Посилаючись на норми Сімейного кодексу України позивач просить стягувати з відповідача аліменти в судовому порядку. Згідно ухвали судді Червоноградського міського суду Львівської області від 19.11.2019р. справу передано за підсудністю на розгляд до Сокальського районного суду Львівської області. У відзиві на позовну заяву [PERSON] просить позовні вимоги задовольнити частково в частині стягнення аліментів на користь дочки [PERSON] , [INFO] , а не її мами, оскільки остання вже є повнолітньою та користується банківськими картками. Зазначає, що після досягнення дочкою повноліття пенсійне управління припинило виплату аліментів згідно рішення суду. Однак при зустрічі із донькою відповідач неодноразово добровільно надавав їй кошти та не заперечує надалі допомагати їй, однак таке питання позивач не намагалася врегулювати у досудовому порядку. Зазначає також, що на даний час у нього змінився сімейний стан, оскільки в грудні 2009 року він одружився із [PERSON] , усиновив її дочку [PERSON] , [INFO] , та згідно рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 26.08.2012р. також сплачує аліменти на утримання останньої у розмірі 1/6 частини від заробітку (доходу). Просить також врахувати той факт, що він є інвалідом 3-тої групи по професійному захворюванні та часто хворіє. За таких обставин дає свою згоду на сплату аліментів на навчання дочки [PERSON] , [INFO] , на її особисту банківську картку. В запереченні на відзив до позовної заяви [PERSON] просить суд відхилити відзив у повному обсязі, а позовні вимоги підтримує повністю. Зазначає, що усиновлення дитини в другому шлюбі не звільняє відповідача від сплати аліментів на утримання дочки [PERSON] , яка досягла повноліття, продовжує навчання та потребує матеріальної допомоги. Вказує, що їхня дочка також часто хворіє, навчається на денній формі навчання, не може працювати та матеріально себе забезпечувати, за таких обставин відповідач зобов`язаний сплачувати кошти на її утримання. В судове засідання позивач та її представник адвокат Поліщук О.Л. не прибули, однак надали суду заяву у якій просили суд проводити розгляд справи у їхній відсутності, позовні вимоги підтримують повністю та просять задовольнити. Також надали суду заяву про уточнення позовних вимог та просять стягнути із відповідача витрати на правову допомогу в сумі 1500грн. Відповідач та його представник - адвокат Кузнєцова Р.Ф. в судове засідання не прибули, однак нали суду заяву про розгляд справи у їхній відсутності. Відповідач позовні вимоги визнає частково, зокрема в розмірі 1/6 частини від всіх видів його заробітку та заперечує на відшкодування гонорару адвокату, оскільки договір з адвокатом підписаний 05.02.2020р., чек про його оплату долучено 06.02.2020р. а додаток до договору не відповідає вимогам чинного законодавства. У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові матеріали справи суд приходить до висновку, позовні вимоги підлягають до часткового задоволення з наступних підстав. Як встановлено із матеріалів справи сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, однак 21.07.2005 року відділом РАЦС Червоноградського УЮ Львівської області видано свідоцтво про розірвання шлюбу серії [NUMBER] . 13.09.2012 року позивач [PERSON] змінила своє прізвище на « [PERSON] ». За час сімейного життя у сторін народилася дочка [PERSON] , [INFO] , про що свідчить копія свідоцтва про народження серії [NUMBER] . Дані факти знайшли своє спростування у матеріалах справи та не оспорюється її учасниками. Із довідки №971 від 21.10.2019р. виданої Державним навчальним закладом Львівське вище професійне училище побутового обслуговування, встановлено, що [PERSON] навчається у вказаному закладі в групі №117 за професією «Флорист. Оформлювач вітрин, приміщень та будівель» на неповному державному забезпеченні із 02.09.2019р. по 28.02.2021р. денної форми навчання, третього рівня акредитації. У відповідності з вимогами ст. 199 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, до досягнення ними двадцяти трьох років за умови, що батьки можуть надавати таку допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Право повнолітньої дитини на утримання діє протягом її навчання до 23 років. В разі припинення навчання раніше досягнення цього віку, дитина втрачає право на утримання. Стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років. Також відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Зміст ст. 200 Сімейного Кодексу вказує про те, що суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. Відповідно до ч.1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2)доведені стягувачем аліменти витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері так і батька, причому обов`язком особистим, індивідуальним, який не залежить від віку батьків. Згідно частини другої статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до статті 8 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-ІІІ Про охорону дитинства кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Звертаючись до суду з позовом [PERSON] зазначила, що її дочка [PERSON] потребує матеріальної допомоги батька, посилаючись, зокрема, на витрати, пов`язані із її навчанням та лікуванням (надано виписку із карткового рахунку [PERSON] та копії довідок електронної біофункціональної органометрії [PERSON] ). Проте, у матеріалах справи відсутні будь-які докази, що позивач несе витрати на утримання дочки у зв`язку із її навчанням, а витрати, пов`язані із лікуванням дитини не входять до предмету розгляду справи про стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання. Разом з тим, до відзиву на позовну заяву [PERSON] надав суду копію свідоцтва про народження серії [NUMBER] про те, що у нього народилася дочка [PERSON] , [INFO] , на утримання якої з нього стягуються аліменти в розмірі 1/6 частини заробітку (доходу) згідно рішення Червоноградського міського суду від 26.09.2012р. №1327/2949/2012. Також судом встановлено, що [PERSON] визнано усиновлювачем [PERSON] , [INFO] , (копія судового рішення від 20.05.2015р. №459/369/15-ц; копія свідоцтва про народження серії [NUMBER] ). Суд бере до уваги той факт, що на утриманні у відповідача є інша сім`я та двоє неповнолітніх дітей, проте це не звільняє його від обов`язку надавати матеріальну допомогу також своїй повнолітній дочці [PERSON] , яка продовжує навчання. Проте, із наданих відповідачем доказів встановлено, що [PERSON] видано пенсійне посвідчення серії [NUMBER] по інвалідності 3-тої групи професійного захворювання а із довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією №829938 відповідачу протипоказана важка фізична праця та рекомендовано лікування у спеціалістів різних галузей для відновлення працездатності. Також в матеріалах справи наявні докази того, що [PERSON] має проблеми із здоров`ям, пройшов курс стаціонарного лікування із 03.01.2020р. по 13.01.2020р. у профпатологічному відділенні КЗ «Львівської обласної клінічної лікарні», про що свідчить копія витягу з медичної картки хворого №174/20. Враховуючи матеріальне становище сторін та те, що обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, стан здоров`я відповідача, інтереси дитини при визначенні розміру аліментів, виходячи з принципів розумності та справедливості, беручи до уваги той факт, що відповідач дав добровільну згоду на сплату аліментів у розмірі 1/6 частини усіх видів його заробітку, враховуючи норми Сімейного кодексу України, суд дійшов висновку, що часткове задоволення позовних вимог. З ч. 6 ст. 141 ЦПК України вбачається, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Крім того згідно норми ст. 133 ЦПК України витрати на правову допомогу відносяться до судових витрат. У пунктах 47, 48 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах судам роз`яснено, що при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність ) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, перегляд документів, копіювання документів). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). В матеріалах справи наявний договір від 06.02.2020р. між [PERSON] та адвокатом Поліщук О.Л. про надання правової допомоги, та згідно Додатку №1 до договору вартість правової допомоги становить 1500,00грн. На виконання умов договору [PERSON] оплатила вказану суму, що підтверджується квитанцією АТ КБ «Приватбанк» від 06.02.2020р. Згідно ч.2 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Однак обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.6 ст.137 ЦПК України). Згідно постанови Об`єднаної палати Верховного Суду від 03.10.20129 року у справі № 922/445/19, зазначено, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено, чи тільки має бути сплачено. Враховуючи, що відповідач не подав клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, а позивачкою належними доказами підтверджено розмір понесених нею витрати на правничу допомогу адвоката, то суд приходить до висновку, що витрати, які понесла позивач, слід покласти на відповідача у повному обсязі. З п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» вбачається, що від сплати судового збору звільняються позивачі - за подання позовів про стягнення аліментів. Враховуючи те, що позивач звільнена від сплати судового збору за подання позовної заяви, в якій містяться вимоги щодо стягнення аліментів, беручи до уваги, що відповідач визнав позовні вимоги та часткове задоволення позову, суд констатує про необхідність стягнення судового збору з відповідача в дохід держави пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial