Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-07 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, в обґрунтування якого вказала, що з відповідачем перебуває у зареєстрованому шлюбі з 23 лютого 2013 року. Від цього шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON] , народження [INFO] . Спільне життя з відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння, розходження поглядів на сімейні відносини та сімейні обов`язки з ведення спільного господарства. Зазначає, що з відповідачем має різні погляди на життя, тому з викладених причин постійно виникають сварки. Шлюбні відносини припинилися, проте подружжя проживає разом. [PERSON] вказує, що за таких обставин примирення з відповідачем не можливе, а подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечитиме її інтересам. У зв`язку з вищевикладеним позивач просить суд шлюб розірвати, дошлюбне прізвище після розірвання шлюбу не відновлювати, судові втрати з відповідача не стягувати. Позивач [PERSON] на своїх вимогах наполягає, просить суд шлюб розірвати, розглядати справу у її відсутність в підготовчому судовому засіданні, про що надала суду письмову заяву. Відповідач [PERSON] просить суд розглядати справу без його участі. Позов визнає у повному обсязі та просить його задовольнити, про що надав суду відповідну заяву. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 200 ЦПК України ухвалення в підготовчому судовому засіданні судового рішення у разі визнання позову проводиться в порядку, встановленому статтею 206 цього Кодексу. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України в разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Визнання відповідачем позову в даній справі не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Суд, розглянувши справу в межах заявлених вимог, оцінивши докази, які містяться в матеріалах справи, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом установлено, що сторони по справі перебувають у зареєстрованому шлюбі з 23 лютого 2013 року, що підтверджено свідоцтвом про шлюб (а.с.6). Від спільного проживання мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] (а.с.7). Сторони як одна сім`я не проживають, шлюбні відносини між ними припинилися, миритися не бажають, клопотань про вжиття заходів щодо примирення подружжя шляхом надання строку на примирення не заявляли. Відповідно до ст. 56 СК кожен з подружжя має право на припинення шлюбних відносин. Частинами 3, 4 ст. 56 СК передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Як передбачено приписами ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105 СК, шлюб припиняється внаслідок йогорозірвання, у т.ч. за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Частиною 3 ст. 109 СК передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, щозаява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Відповідно до ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК позов про розірванняшлюбуможе бути пред`явлений одним ізподружжя. Суд з`ясовуєфактичнівзаєминиподружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотнезначення. Спільне життя сторін не склалося у зв`язку з відсутністю взаєморозуміння, відмінність поглядів на сімейні відносини та сімейні обов`язки з ведення спільного господарства, що призвело до припинення шлюбних відносин. За наявності зазначених вище обставин суд вважає, що збереження цього шлюбу буде суперечити інтересам сторін, тому надалі є недоцільним. Особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище (ст. 113 СК України). Позивач про відновлення дошлюбного прізвища не заявила, тому після розірвання шлюбу має право надалі іменуватися прізвищем, отриманим після реєстрації шлюбу з позивачем.

Outcome: approved