Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-25 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про надання дозволу на виїзд неповнолітнього громадянина, в якому вказала, що з 10 грудня 2004 року по 5 жовтня 2010 року перебувала в шлюбі з [PERSON]. Від подружнього життя мають дитину [PERSON], [INFO], який мешкає разом з позивачем. Позивач вказує, що відповідач допомоги на утримання неповнолітнього сина не надає, не надає дозволу на виїзд дитини за кордон для лікування та оздоровлення, змінив місце проживання. Позивач зазначає, що має змогу возити дитину для лікування та оздоровлення, але без згоди одного з батьків це не можливо. А тому звертається до суду з позовом до відповідача та просить надати дозвіл на виїзд дитини за межі України до досягнення ним 16 річного віку, а саме до Російської Федерації для лікування та оздоровлення. Позивач в судове засідання надала заяву про розгляд справи за її відсутності, вимоги підтримала (а.с. 22). Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином (а.с. 18). Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача на підставі наявних доказів по справі, з постановленням заочного рішення. 26 січня 2016 року постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Представник третьої особи Служба у справах дітей Кремінської районної державної адміністрації Луганської області в судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, проти позову не заперечує (а.с. 23). Суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін та третіх осіб на підставі наявних доказів в матеріалах справи. Суд, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні сторони мають спільну неповнолітню дитину - сина [PERSON], [INFO](а.с. 7). Шлюб між позивачем та відповідачем розірвано 5 жовтня 2010 року (а.с. 6). З відповідача стягнуто аліменти на користь позивача (а.с. 8). Відповідно до ст. 154 СК України батьки мають право на самозахист своєї дитини, повнолітніх дочки та сина. Батьки мають право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини, а також непрацездатних сина, дочки як їх законні представники без спеціальних на те повноважень. Батьки мають право звернутися за захистом прав та інтересів дітей і тоді, коли відповідно до закону вони самі мають право звернутися за таким захистом. Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної ради України №789 -ХІІ від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно до п.2 ч.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» №3857-XІІ від 21 січня 1994 року зі змінами, за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до п.4 Правил перетинання державного контролю громадянами України, затверджених постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження правил перетинання державного контролю громадянами України» передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску, а також без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків зокрема, за умови пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. З вищевикладеного суд вбачає, що [PERSON] потребує лікування та оздоровлення, мати [PERSON] може забезпечити це через виїзд за кордон до Російської Федерації, відповідач зареєстрований на окупованій території та не надає нотаріальної згоди на виїзд дитини за кордон. Є всі підстави для задоволення позову у повному обсязі для повноцінного забезпечення прав та інтересів дитини. А тому позов підлягає повному задоволенню та [PERSON] необхідно надати дозвіл на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO]до [INFO] року до Російської Федерації для лікування та оздоровлення. На підставі викладеного, ст. 154 СК України, ст.3 Конвенції про права дитини, п.2 ч.4 ЗУ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», п.4 Правил перетинання державного контролю громадянами України, затверджених постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження правил перетинання державного контролю громадянами України» ,

Outcome: approved