Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-14 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом посилаючись на те, що вона є власником квартири №3, розташованої за адресою: Херсонська область, смт.Білозерка вул.Ценковського, буд.4. У вказаній квартирі, крім позивача, зареєстровано також місце проживання відповідача по справі, який не проживає за вказаною адресою без поважних причин з лютого 2008 року, а існування його реєстрації порушує права позивача як власника квартири, оскільки вона вимушена сплачувати комунальні послуги за відповідача, який фактично не проживає у вказаній квартирі. Посилаючись на ст.ст.391, 405 ЦК України, просила визнати відповідача таким, що втратив право користування зазначеним житлом. Ухвалою судді від 19.09.2018 року у справі відкрито провадження і справа призначена до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. У наданий в ухвалі час від сторін не надійшло заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження. В судове засідання позивач не зявилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, подала заяву в якій позовні вимоги підтримала та просила розглянути справу без її участі, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач в призначений час в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позовну заяву не надав, у звязку з чим суд вважає можливим розглянути справу на підставі наявних доказів відповідно до ст.280 ЦПК України. Зважаючи на те, що справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без участі сторін, відповідно до ч.2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Крім того, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у матеріалах справи доказів в порядку ст.280 ЦПК України. Дослідивши у судовому засіданні матеріали справи в порядку спрощеного позовного провадження, зясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло, посвідчене 15.07.1993 року уповноваженим органом приватизації при Білозерській селищній раді народних депутатів Херсонської області, квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS], належить [PERSON], на праві приватної власності. Право власності позивача на житло підтверджується також технічним паспортом на вищевказану квартиру. Судом встановлено, що 21 березня 1992 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Білозерського районного управління юстиції Херсонської області, зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON], актовий запис №12. Після реєстрації шлюбу прізвище позивачки змінено на «Тєлєгіна». Вказана обставина підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 02.06.2011 року за №00009095554. Також судом встановлено, що 28 лютого 2008 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Вказана обставина підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії 1-КГ №025778, виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Білозерського районного управління юстиції Херсонської області. Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов для встановлення факту проживання осіб за місцем реєстрації позивача від 21.08.2018 року, відповідач значиться зареєстрованим за адресою: [INFO]. в якості члена сім'ї позивача, проте фактично за вказаною адресою не проживає з лютого 2008 року. Частиною першою статті 383 ЦК України, визначено що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Відповідно до ст.150 Житлового кодексу України, громадяни, які мають у приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно із ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Вказане положення закону визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб та будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. \~ \~ \~ \~Аналогічна правова\~позиція Верховного\~Суду України\~викладена в\~постанові від\~16\~листопада 2016\~року у справі № 6-709цс16, яка відповідно до ст.417\~ЦПК України є обов'язковою для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи. Відповідно положень ст.405\~ч.2\~ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позивачем надано достатньо доказів того, що відповідач, більше як один рік відсутній за місцем своєї реєстрації, інших домовленостей між сторонами щодо користування квартирою не було, підстав для збереження за відповідачем житлового приміщення, передбачених ст.71 ЖК України, не встановлено, реєстрація відповідача у квартирі позивача створює останній перешкоди у користуванні та розпорядженні належним їй майном, у зв'язку з чим вказане порушене право позивача підлягає захисту шляхом задоволення позову у повному обсязі та визнання відповідача таким, що втратив право користування вказаним житлом. Крім того, в силу ст.141 ЦПК України, із відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір в сумі 704 грн. 80 коп.

Outcome: approved