Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-02 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить розірвати шлюб між нею і відповідачем. В обґрунтування своїх вимог позивачка зазначила, що вона із відповідачем перебуває в зареєстрованому шлюбі; вони мають двох малолітніх дітей. Однак, за час спільного подружнього життя виявилося, що вони мають різні характери та погляди на життя і сім'ю. Через втрату любові та поваги один до одного, шлюб став носити формальний характер. Вважає, що подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливим та таким, що буде суперечити їх інтересам. Позивач в судовому засіданні підтримала свої вимоги та просила їх задовольнити з викладених у заяві підстав. Пояснила, що вони із відповідачем не розуміють один одного, сваряться. Відповідач не допомагав їй у догляді за дітьми, вдома практично не бував, так як постійно зайнятий на роботі. Проводить час з колегами і друзями. На її прохання, що стосуються спільного проживання чоловік не реагує, висловлює своє незадоволення з приводу будь-чого. Зазначила, що з 10 листопада 2014 року вони разом не проживають. Відповідач в судовому засіданні заперечив проти розірвання шлюбу. Пояснив, що він вчиняв належні дії для створення добробуту і матеріального забезпечення сім'ї. Проте, надалі йому не було цікаво в домашній обстановці, оскільки на нього впливало оточення жінок родичів позивачки. Висловив думку, що намір позивачки розірвати шлюб є необдуманим і спричинений збудженим емоційним станом останньої. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи в повному обсязі, суд встановив наступні обставини. 20 грудня 2006 року між сторонами укладено шлюб, який зареєстровано у відділі реєстрації актів цивільного стану Васильківського міськрайонного управління юстиції Київської області, актовий запис за № 545 (а.с. 3). За клопотанням відповідача, сторонам було надано строк для примирення, після закінчення якого, сторони не примирилися про, що зазначила позивач в судовому засіданні. Отже, наданий сторонам строк на примирення, не привів до примирення подружжя. Позивач бажає розірвати шлюб. Норми частин 3 і 4 статті 56 Сімейного кодексу України (далі по тексту СК України) передбачають, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини; примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до частини 2 статті 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Обставина тривалого окремого проживання сторін, на переконання суду, свідчить про фактичне припинення шлюбних відносин між ними. Оскільки наданий сторонам строк для примирення, не завершився примиренням подружжя та з наданих в судовому засіданні пояснень позивачки встановлено, що шлюб між сторонами має формальний характер і вона бажає його розірвати, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити інтересам позивача, що має істотне значення. Таким чином, позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню. На підставі частини 1 статті 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід присудити понесені останнім і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи викладене,

Outcome: approved