Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-22 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу. Позов мотивує тим, що 17.11.2016 уклала шлюб з відповідачем, який був зареєстрований Дрогобицьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного теритооріального управління юстиціяї у Львівській області, актовий запис № 469. Від даного шлюбу дітей у них немає. Вказує, що подружнє життя з відповідачем не склалося, між ними часто виникали конфлікти, які базувались на безпідставних ревнощах та претензіях, супроводжувалися образами, зневагами та фізичним насильством. Зазначає, що їх шлюб носить лише формальний характер, а тому, вважає, що подальше примирення та збереження сімї неможливі, в звязку з чим просить розірвати їх шлюб. Сторони в судове засідання не зявилися, подавши заяви про слухання справи у їх відсутності. Позивач позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити, після розірвання шлюбу просить її прізвище залишити без змін. Відповідач позов визнає, не заперечує проти його задоволення. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Перевіривши матеріали справи, суд вважає, що позов є підставним та підлягає задоволенню з огляду на таке. Судом встановлено, що [PERSON] 17.11.2016 зареєструвала шлюб з [PERSON], який був зареєстрований Дрогобицьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного теритооріального управління юстиціяї у Львівській області, актовий запис № 469 (свідоцтво про шлюб серія І-СГ № 311661). Від даного шлюбу дітей у них немає. Відповідно до ст. 16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Статтею 24 СК України закріплено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя № 11 від 21.12.2007 проголошена Конституцією України охорона сімї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно зясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. У відповідності до ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним з подружжя. Позивач скористалася даним правом та звернулася до суду з цим позовом, наполягає на розірванні шлюбу, проти чого не заперечує відповідач. За таких обставин суд вважає, що причини, які спонукають позивача наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам сторін, що має істотне значення, внаслідок чого їхній шлюб слід розірвати, після розірвання шлюбу прізвище позивача залишити без змін. Відповідно до п. 6 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати, а тому згідно з вимогами ст. 88 ЦПК України з відповідача в користь позивача слід стягнути понесені ним і документально підтверджені судові витрати по оплаті судового збору у сумі 640 грн.

Outcome: approved