Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-02 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу дитині на тимчасові неодноразові поїздки за межі держави Україна разом із батьком, без згоди матері. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що він перебуває у шлюбі із [PERSON] Від шлюбу мають малолітню дитину - доньку [PERSON], [INFO]. На теперішній час він має на меті організувати для своєї дитини відпочинок в інших країнах світу з метою розширення її світогляду, спрямувати дитину на розвиток її історичних і культурних цінностей інших народів, підготовити дитину до свідомого життя у суспільстві. Однак, через напружені стосунки із матір'ю його дитини [PERSON], остання відмовляється надавати нотаріально посвідчену згоду на виїзд дитини за кордон разом з ним, а тому він вважає, що її дії суперечать інтересам дитини. Він вважає, що згідно із діючим законодавством України, яке регулює даний вид правовідносин, він має право на отримання дозволу на тимчасові неодноразові поїздки за межі держави Україна зі своєю дитиною, без згоди та супроводу матері. Просив суд надати дозвіл його малолітній дитині на тимчасові неодноразові поїздки за межі держави Україна разом з ним без згоди та супроводу матері [PERSON] на строк шість років. В судове засідання позивач не з'явився, надав суду письмову заяву, в якій позов підтримав в повному обсязі та просив суд розглянути справу за його відсутності. Відповідач до суду не з'явилася, надала суду письмову заяву, в якій просила суд розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги визнала в повному обсязі. Справу розглянуто без участі сторін на підставі наявних доказів. Відповідно до ст.197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, заяви сторін, перевіривши наведені в позові доводи, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі з 27 вересня 2003 року. Шлюб був зареєстрований Старобільським райвідділом реєстрації актів громадянського стану Луганської області за актовим записом № 140 (а.с.8). Від шлюбу сторони мають малолітню дитину - доньку [PERSON], [INFO] (а.с.7). Відповідач відмовляється надавати нотаріально посвідчену згоду на виїзд дитини за кордон разом з позивачем. Пунктом 2 ст. 4 Постанови КМУ «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» № 57 від 27 січня 1995 року передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16- річного віку, в супроводі одного з батьків без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків здійснюється у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій: рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку без згоди та супроводу другого з батьків. Згідно із п.п. 2-4 п. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду із України та в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Проїзний документ дитині видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері громадянства. Проїзний документ на дитину оформляється терміном на три роки, або до досягнення нею 18-річного віку. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці, а тому на підставі ч.ч. 1, 2 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Крім того, згідно із ч. 1 ст. 3 Конвенції ООН «Про права дитини», яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. З наведеного суд робить висновок про те, що позов заявлено обґрунтовано, його було підтверджено протягом судового засідання, а тому задовольняє його. На підставі викладеного та

Outcome: approved