Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-17 00:00:00

\~ \~ \~ \~Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користування житловим приміщенням. \~ \~ \~ \~В обґрунтування позову зазначила, що сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі між собою з 18 грудня 1971 року, який за рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 03.06.2019 було розірвано. \~ \~ \~ \~Позивач зазначає, що відповідач є власником квартири [ADDRESS] , оскільки в 1984 році за спільні кошти сторони внесли вступний пайовий внесок за кооперативне житло і з того часу, у відповідності до Закону України «Про власність» в редакції, яка діяла на той час, відповідач став власником цього житла. Через те, що до 2004 року виникнення права власності на житло не залежало від моменту його реєстрації, а виникало лише з моменту повної сплати пайового внеску, відповідач вже тривалий час не реєструє право власності на житло, в тому числі з метою чинення позивачу перешкод. У зазначену квартиру сторони заселилися під час шлюбу на підставі обмінного ордеру. Також, позивач зазначає, що її відповідач вигнав із зазначеної квартири, де зареєстроване місце проживання позивача, тому вона вимушена з 11 лютого 2019 року проживати в притулку для бездомних осіб міського центру соціальної допомоги. З даного приводу позивач неодноразово зверталася до правоохоронних органів, проте відповідач перешкоди у користуванні житлом не усунув, в квартиру не пустив, особисті речі забрати також не дозволяє. Посилаючись на вказані обставини, позивач просила суд усунути перешкоди [PERSON] в користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом вселення [PERSON] у квартиру та зобов`язати [PERSON] не чинити перешкоди [PERSON] в користуванні квартирою. Ухвалою від 25.10.2019 відкрито провадження по справі та визначено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В судове засідання позивач та її представник не з`явилися, в окремо поданій заяві представник позивача просила суд розглянути справу без її участі та участі позивача, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечували. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення); за ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвали заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідач в судове засідання не з`явився, про місце, дату та час судового розгляду справи був сповіщений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, не надав заяву про розгляд справи за його відсутності, не скористався правом надання відзиву на позов, у зв`язку з чим суд за згодою позивача вирішує справу у порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності та кожен окремо, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до наступного висновку. Статтею 4 ЦПК України, встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до вимог ч.1 ст. 13 ЦПК України,суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Статтею 15 ЦК України, встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 9 ЖК Української РСР громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Забезпечення постійним житлом громадян, які відповідно до законодавства мають право на його отримання, може здійснюватися шляхом будівництва або придбання доступного житла за рахунок надання державної підтримки у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Відповідно статті 64 ЖК Української РСР, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Якщо зазначені особи перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Судом встановлено, що 18 грудня 1971 року Індустріальним районним у місті Дніпропетровську відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Дніпропетровській області під актовим записом № 1050 було зареєстровано шлюб між сторонами по справі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с. 10). За рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 03.06.2019 по справі № 199/1771/19 (2/199/2054/19), яке не оскаржувалось та набрало законної сили 08.07.2019, шлюб між сторонами розірвано (а.с. 17). 14 березня 1985 року Амур-Нижньодніпровським районним відділом Дніпропетровського міського управління юстиції УМВС України в Дніпропетровській області було зареєстровано місце проживання позивача [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією паспорта позивача, де мається відмітка про її місце проживання (а.с. 7). Отже,\~судом встановлено,\~що позивач вселилася в спірну квартиру на правах члена сім`ї наймача. Із довідки № 9 від 12.02.2019, виданої головою ЖБК «Стеновік-183» вбачається, що за зазначеною вище адресою також зареєстровані відповідач [PERSON] та повнолітній син сторін [PERSON] . У позовній заяві позивач посилається на те, що [PERSON] чинить перешкоди позивачу в користуванні квартирою. Зазначені обставини підтверджується копіями висновків Амур-Нижньодніпровського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області (а.с. 11, 13, 14), за змістом яких [PERSON] неодноразово зверталась до відділу поліції за фактом чинення відповідачем перешкод у користуванні житлом. Згідно листа АНД ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області від 09.07.2019 (а.с. 12) відповідача [PERSON] 07.02.2019 було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. Також, довідкою міського центру соціальної допомоги управління соціального захисту Департаменту соціальної політики Дніпропетровської міської ради від 23.08.2019 № 156/1 (а.с. 9) підтверджено факт того, що [PERSON] дійсно тимчасово перебуває за адресою міського центру соціальної допомоги з 11 лютого 2019 року по теперішній час. Розглядаючи справу, суд зважує, що кожній особі, окрім інших прав, гарантовано право на повагу до її житла, яке охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (пункт 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод). Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у це право (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. theUnitedKingdom), заява № 19009/04, п. 50; рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitsky v.Ukraine» заява № 30856/03, п. 41). Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Відповідно до ст.25 Загальної декларації прав людини, кожна особа має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров`я й добробуту її самої та її родини. Невід`ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі і в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16.12.1966. Згідно з п.1 ст.12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16.12.1966, право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання. Повага до права людини на житло закріплена також у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. Оскільки спірна квартира є єдиним житлом позивача, яка має право користування даним житловим приміщенням, враховуючи, що під час розгляду справи встановлено, що відповідач чинить перешкоди позивачу в користуванні житлом, суд вважає задовольнити позов в повному обсязі. Оскільки позивачем не заявлено про розподіл судових витрат, відповідно до ст.141 ЦПК України, суд вважає за можливе судові витрати віднести на рахунок позивача.

Outcome: approved