Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-29 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи, такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання. В обґрунтування позову посилаючись на те, що на підставі технічного паспорту домоволодіння №96 по вулиці Широкій у м. Дніпро належить [PERSON]. Фактично у даному домоволодінні проживають [PERSON], його дружина [PERSON], їх діти - [PERSON] та [PERSON] та син позивача [PERSON]. Відповідачка є колишньою дружиною [PERSON], яка була зареєстрована у будинку з лютого 2014 року, однак у ньому не проживає. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано рішенням Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська від 22 вересня 2014 року. На теперішній час відповідачка в домоволодінні не проживає, не користується ним, не сплачує комунальні платежі. Відповідачка порушує право власності позивача на користування будинком. Оскільки проживання відповідача перешкоджає позивачу в користуванні та розпорядженні домоволодінням, просила суд визнати [PERSON], такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме домоволодінням №96 по вулиці Широка у м. Дніпро, стягнути з відповідача судові витрати. В судовому засіданні позивачка позов підтримала в повному обсязі, надала пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві, просила позов задовольнити. Відповідачка у судове засідання не зявилась, надавши суду заперечення на позов. Суд, вислухавши позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Судом встановлено, що 02.11.1984 [PERSON] було видано технічний паспорт на домоволодіння №96 по вулиці Широкій у м. Дніпропетровську, що підтверджується матеріалами справи. Згідно довідки від 11.11.2016, виданою Головою квартального комітету №20 в домоволодінні №96 по вулиці Широкій у м. Дніпропетровську зареєстровані та проживають - [PERSON], його дружина [PERSON], їх діти - [PERSON] та [PERSON] та син позивача [PERSON]. Крім того у вищезазначеному домоволодінні зареєстрована відповідачка по справі [PERSON], яка є колишньою дружиною [PERSON], однак у ньому не проживає, що підтверджується Актом від 11.11.2016, наявного в матеріалах справи. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано рішенням Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська від 22 вересня 2014 року. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ст.ст. 58-60 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - жилий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України). Права власника жилого будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч.1 ст.316 ЦК України). Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові, належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно до вимог ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності (ч. 1 ст.386 ЦК України). На підставі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Стаття 9 ЖК України передбачає, що житлові права громадян охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Відповідно до положень статей 10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи лише в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Обовязок доказування статтею 60 ЦПК України покладено на сторону, яка посилається на доказувані обставини як на підставу своїх вимог та заперечень. Позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не надано правовстановлюючого документу на домоволодіння №96 по вулиці широкій у м. Дніпропетровську, позивачем надано лише технічний паспорт на будинок, який не є документом підтверджуючим право власності, крім того позивачем не надано жодного доказу на підтвердження обставин, які заявлені в позовній заяві, тоді як обовязок доказування статтею 60 ЦПК України покладено на сторону, яка посилається на доказувані обставини як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За таких підстав, на підставі наданих сторонами доказів, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог позивача у повному обсязі. З урахуванням результату розгляду справи та у відповідності до вимог ст.88 ЦПК України судові витрати компенсуванню не підлягають та відносяться на рахунок позивача.

Outcome: dismissed