Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-20 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою, в якій просить визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що вона є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] В зазначеному житловому будинку, окрім неї, зареєстрована її донька [PERSON] З 2010 року донька не проживає у вказаному будинку, речей її в будинку не має, в добровільному порядку знятися з реєстрації місця проживання вона не бажає, чим перешкоджає їй користуватися належним будинком, зокрема, скористатися пільгами, передбаченими законом. У зв'язку з чим вона змушена звернутися до суду. Ухвалою Новопсковського районного суду Луганської області від 09.08.2018 відкрито загальне позовне провадження у справі, розпочато підготовче провадження, залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, та призначено підготовче судове засідання на 21.08.2018. Учасники справи в судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином. Позивач в позовній заяві просила справу розглянути без її участі. Відповідач надала заяву про розгляд справи без її участі, з позовними вимогами згодна. Представник третьої особи надав заяву про розгляд справи без його участі, рішення просить винести на розсуд суду. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи на підставі наявних у справі доказів та без фіксування судового засідання технічними засобами, що відповідає положенням ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Відповідно до ч.4 ст.200 ЦПК України ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі визнання позову проводиться в порядку, встановленому ст. 206 цього Кодексу. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку, що рішення у справі можливо ухвалити при проведенні підготовчого судового засідання. Дослідивши наявні у справі письмові докази, зважаючи на те, що визнання відповідачем позову ґрунтується на законних підставах, не суперечить закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок з надвірними спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, посвідченим 10.12.2014 державним нотаріусом Новопсковської державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстрованим в реєстрі за № 661, витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 30764741 від 10.12.2014. З довідки про склад сім'ї, виданої 15.06.2018 виконкомом Новопсковської селищної ради Новопсковського району Луганської області за вих. № 1638, вбачається, що позивач зареєстрована за адресою: [ADDRESS] Разом із нею за вказаною адресою зареєстрована донька [PERSON], 1989 року народження. Згідно акту підтвердження не проживання, складеного депутатом Новопсковської селищної ради 7 скликання по виборчому округу № 13 [PERSON], [PERSON], 1989 року народження, фактично за вищевказаною адресою не проживає з 16.04.2010, про що також засвідчили сусіди. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 391 ЦК України. У відповідності до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Згідно зі ст. ст. 379, 382 ЦК України об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло у вигляді житлового будинку, садиби, квартири. Права власника житлового будинку визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі визначеному відповідно до угоди з власником. Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно із ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом та мають взаємні права та обов'язки. Оскільки в судовому засіданні було встановлено, що відповідач [PERSON] є членом сім'ї позивача, втім не проживає з 16.04.2010, тобто понад один рік без поважних причин в житловому будинку, що належить на праві власності позивачу, договірні відносини між позивачем та відповідачем щодо винаймання спірного житла відсутні, а подальша реєстрація [PERSON] в належному позивачу будинку створює перешкоди у реалізації позивачем права користування та розпоряджання своїм майном як власником, суд вважає можливим задовольнити позовні вимоги [PERSON] про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS] За таких обставин, приймаючи до уваги вимоги позивача, яка просила визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] враховуючи визнання відповідачем позову, суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч.1 ст. 142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Таким чином, оскільки позовні вимоги визнані відповідачем до початку розгляду справи по суті, позовні вимоги задоволено в повному обсязі, то позивачу з державного бюджету підлягає поверненню 50 відсотків суми сплаченого судового збору у розмірі 352,40 грн., та з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 352,40 грн.

Outcome: approved