Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-01 00:00:00

Позивач звернулася до суду з даним позовом, мотивуючи тим, що вона була власником квартири №128 в буд. № 169 по б-ру Олександрійському в м. Біла Церква та 18.07.2007 року уклала з відповідачем договір купівлі-продажу цієї квартири, хоча, насправді, було укладено договір довічного утримання, оскільки позивач потребувала матеріальної постійної підтримки, була особою похилого віку, а з відповідачем перебувала в довірливих стосунках і домовилися про довічне утримання [PERSON], про що було складено відповідний договір в простій письмовій формі. Відповідач зобовязалася доглядати позивача, щомісяця надавати кошти, лікувати за свій рахунок, доглянути до смерті, а позивач мала передати їй у власність свою квартиру, однак відповідач бажала гарантій та запропонувала позивачу укласти договір купівлі-продажу житла. Після укладення договору купівлі-продажу квартири відповідач кошти за придбане майно не передавала, а виконувала свої зобовязання по договору довічного утримання, навідувалася до позивача, допомагала по господарству. Позивач продовжує бути зареєстрованою та проживати в квартирі №128 в буд. № 169 по б-ру Олександрійському, але з 2014 року відповідач перестала виконувати свої обовязки, має намір виселити з квартири позивача, а тому [PERSON] просить суд визнати договір купівлі-продажу квартири удаваним, оскільки насправді приховано інший правочин - договір довічного утримання. Але й договір довічного утримання підлягає розірванню з визнанням права власності на квартиру за позивачем з огляду на те, що відповідач, як набувач, не виконує своїх зобовязань за договором, істотно порушила обовязки, а тому позивач просить суд визнати дійсним договір довічного утримання, між сторонами та розірвати цей договір довічного утримання від 18.07.2007 року, визнати за позивачем право власності на квартиру, стягнути з відповідача судові витрати по справі. В судовому засіданні представник позивача, за довіреністю, позов підтримав в повному обсязі та пояснив, що спірна квартира належала позивачу [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності та договору дарування. Між сторонами були дружні і довірливі стосунки, вони раніше разом працювали. Позивачу було 60 років, вона хвилювалася за свою старість, потребувала допомоги, перебувала в скрутному матеріальному становищі, а відповідач запропонувала їй свою допомогу, а тому сторони погодили, що позивач передасть у власність відповідачу квартиру, але [PERSON] ввела позивача в оману, потребувала більшої гарантії, умовила позивача відчужити квартиру, і як наслідок, було укладено договір купівлі-продажу квартири, замість договору довічного утримання, хоча в цей же день відповідач написала розписку із зобовязаннями надавати позивачу щомісяця кошти, харчувати її тричі на день, прибирати в квартирі, прати, лікувати, доглядати та після смерті поховати [PERSON] за власні кошти. Позивач продовжували жити в своїй квартирі, а відповідач виконувала всі свої зобовязання до 2014 року, передала [PERSON] за весь час близько 80 000 грн., але з 2014 року [PERSON] перестала надавати кошти, між сторонами погіршилися відносини, а тому позивач звернулася до суду з цим позовом. Відповідач в судове засідання не зявилася, про день та час розгляду справи була повідомлена належно, причини неявки суду не відомі, жодних заяв, клопотань суду не подала. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає до задоволення. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] була власником квартири [ADDRESS] (бувший бульвар 50 р. Перемоги) в м. Біла Церква та 18.07.2007 року [PERSON] і [PERSON] уклали договір купівлі-продажу цієї квартири за яким [PERSON] передала у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS]. З договору купівлі-продажу слідує, що продаж житла, за домовленістю сторін, було вчинено за 332 239,50 грн. Зазначений договір купівлі-продажу посвідчено державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстровано в реєстрі №1-3784. Наведене підтверджено копією Дублікату договору купівлі-продажу квартири (а.с.24). Представник позивача в підтвердження позовних вимог надав суду розписку від 18.07.2007року, зазначивши, що цю розписку написала власноруч [PERSON] Із тексту розписки слідує, що відповідач [PERSON] зобовязалася утримувати [PERSON], надавати їй послуги : щомісячно надавати 1000 грн., щоденно надавати трьохразове калорійне харчування, прати білизну двічі на тиждень, забезпечувати лікарськими засобами згідно рецептів лікарів та після смерті [PERSON], - поховати її за власні кошти. Винагородою за вказане [PERSON] отримує у власність квартиру№128 в буд. №169 по б-ру Олександрійському та не заперечуватиме проживання [PERSON] і членів її сімї до дня смерті [PERSON] у вказаній квартирі. Наведене слідує з копії розписки (а.с.23). Також, в підтвердження позовних вимог надано ряд квитанцій про оплату комунальних платежів, дані квитанції надходять на імя [PERSON] та [PERSON]Д.(а.с.25-51). Згідно довідки, наданої ОСББ «Галактика» від 03.09.2016р.за № 415, в кв. №128 буд. №169 по б-ру Олександрійському проживає та зареєстрований [PERSON] і його дружина [PERSON] з 24.08.1979 року і по даний час (а.с.22). При вирішенні даного позову суд виходить з наступного. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 11 ЦПК України). Згідно вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Ст. 204 ЦК України встановлює презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до положень ст.235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Згідно п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року за удаваним правочином (ст. 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Отже, виходячи з вищенаведеного, за удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини. Воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином. За змістом ст.655, 657 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму; договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Відповідно до ч. 1 ст. 744 ЦК України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Безперечних доказів того, що позивач не розуміла, що підписує договір купівлі - продажу до суду надано не було, адже вона ознайомилася з даним договором перед підписанням, зміст якого був оголошений нотаріусом, крім того протягом, майже, десяти років позивач не заперечувала наявність цього договору. Зі змісту позовної заяви слідує, що до 2014 року позивач вважала, що уклала договір довічного утримання, а не договір купівлі-продажу та помилялася щодо правової природи правочину. Тобто, позивач просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу зазначеної квартири, як укладений внаслідок помилки, що має істотне значення. За ч.1 ст.229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Як розяснено в п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 229233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобовязань, які виникли з правочину, і не повязане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Отже, наявність помилки повинна бути доведена особою, яка діяла під впливом помилки. Представником позивача не надано жодного доказу, в підтвердження відсутності волевиявлення позивача, як продавця, при укладенні договору купівлі-продажу квартири, а існування інших будь-яких домовленостей між сторонами не доводить недійсність договору купівлі-продажу майна. Нотаріус при посвідченні договору має пояснити сторонам всі наслідки договору купівлі-продажу і його відмінність від договору довічного утримання, заповіту чи інших договорів. Є недоведеною необхідність укладати та нотаріально посвідчувати договір купівлі-продажу квартири і одночасно складати розписку із зобовязаннями про довічне утримання [PERSON] Представник позивача в обґрунтування своїх вимог посилалися на неотримання позивачем коштів при укладенні договору купівлі-продажу квартири, але зазначеному, також, не надано жодного доказу. Представник позивача вказує, що позивач не розуміла наслідків укладеного договору, а відповідач ввела її в оману, надавши розписку із своїми зобовязаннями про довічне утриманню. Однак, представником позивача не надано жодного безспірного доказу в підтвердження тверджень з приводу омани та помилки щодо природи оспорюваного правочину. Всі позовні вимоги представник позивача обґрунтовує власними поясненнями та наявністю розписки [PERSON], квитанцій по комунальних платежах та реєстрацією позивача в спірній квартирі. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення, оскільки не доведено, що обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформили договір купівлі - продажу, а насправді між ними встановились інші правовідносини. Похідною є і відмова у визнанні дійсним договору довічного утримання та його розірвання. В порядку ст.88 ЦПК України за рахунок відповідача компенсуються витрати позивача в разі задоволення його вимог, однак в даному випадку в позові відмовлено, тому і судові витрати не підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: dismissed