Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-19 00:00:00

Позивач звернулася до суду з даним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, що з 22.02.2003 р. перебуває у шлюбі із відповідачем; від шлюбу подружжя не має неповнолітніх дітей, але припинення шлюбу за спільною згодою через органи РАЦС є неможливим, оскільки відповідач не дає згоди на припинення шлюбу за спільною заявою згідно вимог ст. 106 СК України. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що спільне життя не склалося через те, що позивач та відповідач мають різні характери, абсолютно протилежні погляди на життя та навколишній світ; подружжя майже рік, починаючи з лютого 2020 року, мешкає окремо, спільного господарства не веде. На переконання позивача, примирення між позивачем та відповідачем неможливе, постійні суперечки та непорозуміння призвели до втрати почуття любові та довіри. У судове засідання сторони не з`явилися, позивач в окремо поданій заяві просила розглядати справу у її відсутності та задовольнити позовні вимоги; відповідач надав суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позов визнав та просив його задовольнити. Як встановлено судом на підставі доказів, наданих у порядку ст.ст. 76-80 ЦПК України, 22.02.2003 р. між позивачем та відповідачем за цим позовом було зареєстровано шлюб, про що було зроблено відповідний актовий запис та видано свідоцтво, що підтверджується відповідною копією, наданою позивачем (а.с. 3). Від шлюбу подружжя не має неповнолітніх дітей. Шлюбно-сімейні відносини подружжя припинені з лютого 2020 року. Правовідносини виникли між учасниками справи із сімейних відносин (розірвання шлюбу). Суд, дослідивши докази в межах заявлених позовних вимог, дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. За ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Згідно з ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя; згідно з ч. 2 ст. 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Положення ст. 24 СК України, яка визначає однією з основних ознак шлюбу його добровільність, передбачають, що примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частина перша ст. 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя. Поняття «приватного та сімейного життя» ЄСПЛ не є чітко визначеним, і охоплює широкий спектр питань, серед яких, зокрема, є право особи на приватний простір, право визначати своє приватне життя (справа «Пек проти Сполученого Королівства» від 28 січня 2003 року). Таким чином, суд, з`ясував дійсні підстави позову про розірвання шлюбу (позивач та відповідач мають різні характери, абсолютно протилежні погляди на життя та навколишній світ), які у свою чергу вплинули на шлюбні стосунки та призвели до припинення шлюбних відносин з лютого 2020 року, дійшов до висновку, що подальше збереження шлюбу суперечить інтересам цього подружжя, що має істотне значення. Разом з тим, ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд бере до уваги те, що відповідач в окремо наданій суду заяві повідомив про визнання позову та не скористався правом брати участь у судових засіданнях, не клопотав про надання строку для примирення, що вочевидь свідчить про відсутність вільної згоди жінки і чоловіка на шлюб, тому збереження шлюбу суперечитиме інтересам обох подружжя, у зв`язку з чим суд вважає за необхідне позов задовольнити повністю. Питання про розподіл судових витрат вирішено у відповідності до приписів ЦПК України (п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України): з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір.

Outcome: approved