Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-12 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON], в якому просить стягнути з відповідача на його користь 62 000,00 грн. боргу та три процента річних від простроченої суми в розмірі 1 248,49 грн., а всього 63 248,49 грн. та судовий збір в розмірі 632,48 грн. В обґрунтування позову позивач зазначає, що 13 лютого 2013 року в присутності двох свідків [PERSON] та [PERSON], надав у борг [PERSON] грошові кошти в сумі 62 000 гривень. Про отримання вказаної суми відповідач власноручно написав розписку, в якій поставили свої підписи і свідки [PERSON] та [PERSON], [PERSON] зобов'язався повернути борг до 01 червня 2013 року. В порушення умов укладеного договору позики до теперішнього часу відповідач борг не повернув. У зв'язку з тим, що позичальник [PERSON] своєчасно не повернув суму позики, то у відповідності до ст.ст. 530, ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України він зобов'язаний сплатити суму боргу, а також три процента річних від простроченої суми. Три процента річних від простроченої суми за 245 дня прострочення ( з 01 червня 2013 р. по 31 січня 2014 р.) (62000грн.: 365 х100% х 3% х 245) = 1248,49 грн. Так, з відповідача [PERSON] належить стягнути загальну суму (по розписці від 13.02.2013 р.) 62000 грн. + 1248,49 грн. (3% річних від простроченої суми) =63248,49 грн. Позивач в судове засідання не з'явився, проте надав заяву в якій просив розглянути справу за його відсутності позов підтримав та просив його задовольнити в повному обсязі. Відповідач, [PERSON], в судове засідання не з'явився, надав заяву в якій просив розглянути справу за його відсутності, позов визнав в повному обсязі. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до положень ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частиною першою статті 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Враховуючи положення ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлено, що 13 лютого 2013 року [PERSON] в присутності двох свідків [PERSON] та [PERSON], надав у борг [PERSON] грошові кошти в сумі 62 000 гривень. Про отримання вказаної суми відповідач власноручно написав розписку, в якій поставили свої підписи і свідки [PERSON] та [PERSON], [PERSON] зобов'язався повернути борг до 01 червня 2013 року. В порушення умов укладеного договору позики до теперішнього часу відповідач борг не повернув. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Таким чином, видана відповідачем позивачеві розписка у розумінні Цивільного кодексу є договором позики. В постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс 13, зазначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Наявність оригіналу розписки у кредитора свідчить про існування не виконаного зобов'язання (постанова Верховного Суду України від 25 квітня 2012 р. у справі N 6-24цс12). Позичальник свої зобов'язання не виконав, борг не повернув, про що свідчить наявний у позивача оригінал розписки, який міститься в матеріалах справи. Відповідно до вимог ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з вимогами ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до умов розписки відповідач зобов'язався повернути гроші у строк до 01 червня 2013 року, але свої зобов'язання не виконав. До теперішнього часу відповідач гроші не повернув, у зв'язку з чим позивач змушений звернутися до суду з позовом про примусове стягнення суми боргу. В ч. 1 ст. 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до вимог ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Три процента річних від простроченої суми за 245 дня прострочення ( з 01 червня 2013 р. по 31 січня 2014 р.) (62000грн.: 365 х100% х 3% х 245) = 1248,49 грн. Таким чином, з відповідача [PERSON] належить стягнути загальну суму (по розписці від 13.02.2013 р.) 62000 грн. + 1248,49 грн. (3% річних від простроченої суми) =63248,49 грн. Оскільки на день розгляду справи у суді борг позивачу відповідачем у повному розмірі не повернутий, він підлягає стягненню з нього у судовому порядку. На підставі вищенаведеного суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та доведеними належними доказами, а тому підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони усі понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Отже сума сплаченого позивачем при подачі позову судового збору в розмірі 632,48 грн., підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved