Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-10 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом, який разом із представником підтримала в судовому засіданні, та вимоги мотивує тим, що 24.12.2010 року між ПАТ «ОТП Банк» і ТОВ «ОТП Факторинг України» було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю, який за своєю договірною конструкцією є договором факторингу, та договір відступлення права вимоги від 24.12.2010 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М., реєстраційний номер 9966, у відповідності до яких ПАТ «ОТП Банк» відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за договорами (згідно витягу з Додатку №1), в тому числі за кредитним договором № ML-C00/500/2008 від 25.06.2008 року та договором іпотеки (майнової поруки) № PLM-C00/500/2008 від 25.06.2008 року. [PERSON] є спадкоємцем майна після смерті батька [PERSON] , а саме 1/2 частини квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , котра перебуває під іпотечною забороною на підставі вищевказаного договору іпотеки, укладеного в забезпечення виконання зобов`язань [PERSON] перед ЗАТ «ОТП Банк» за кредитним договором № ML-C00/500/2008 від 25.06.2008 року. Позивач вважає, що згадані договори купівлі-продажу кредитного портфелю та відступлення права вимоги укладені в порушення вимог чинного на момент їх вчинення Закону, а отже є недійсними, з огляду на наступне. Так, боргові зобов`язання [PERSON] не могли бути передані за договором факторингу ТОВ «ОТП Факторинг Україна», оскільки останнє не було фінансовою установою і не було включено до Державного реєстру фінансових установ, затвердженого Розпорядженням Держфінпослуг №41 від 28.08.2003 року. Крім того, з умов оскаржуваного договору купівлі-продажу кредитного портфелю не вбачається реального здійснення оплати за отримані права вимоги до [PERSON] , що суперечить істотним умовам оскаржуваного правочину. Зауважує, що ТОВ «ОТП Факторинг Україна», як новий кредитор, фактично набув право одержати прибуток у формі різниці між реальною вартістю права вимоги, що відступається, і ціною такої вимоги, встановленої спірним договором, проте розмір грошової вимоги, яка була відступлена, перевищував ціну її відступлення, що свідчить про відсутність направлення спірного правочину на настання реальних наслідків. Також, відповідачем не виконано вимоги, передбаченої п. 4.3 Договору купівлі-продажу кредитного портфеля щодо повідомлення боржників/поручителів про укладення договору протягом 20 робочих днів з дати набрання ним чинності. Договір відступлення права вимоги від 24.12.2010 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М., що є порушенням ст. 13-1 ЗУ «Про нотаріат» в редакції, чинній на момент укладення спірних правочинів, оскільки іпотечне майно знаходиться у м. Суми. До того, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не мало генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій. Тому позивач просить суд визнати недійсним Договір купівлі-продажу кредитного портфелю від 24.12.2010 року, укладений між ПАТ «ОТП Банк» і ТОВ «ОТП Факторинг України», в частині передачі прав вимоги за зобов`язаннями [PERSON] , що виникли на підставі кредитного договору № ML-C00/500/2008 від 25.06.2008 року; визнати недійсним Договір відступлення прав вимоги від 24.12.2010 року, укладений між ПАТ «ОТП Банк» і ТОВ «ОТП Факторинг України», в частині передачі прав вимоги за договором іпотеки № PLM-C00/500/2008 від 25.06.2008 року; стягнути з відповідачів, в рівних частках з кожного, суму сплаченого судового збору, а також витрати на професійну правову допомогу. Ухвалою суду від 30.09.2020 року відкрито спрощене позовне провадження в даній цивільній справі та призначено судове засідання для розгляду справи по суті з викликом сторін. Представник АТ «ОТП Банк» і ТОВ «ОТП Факторинг Україна» Чернишенко Д.В. в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позовних вимог та в обґрунтування своїх заперечень надав пояснення, аналогічні викладеним у письмовому відзиві на позовну заяву, поданому через канцелярію суду, де зазначено, що на момент укладення оскаржуваних договорів ТОВ «ОТП Факторинг Україна» був фінансовою установою та мав відповідну ліцензію на здійснення факторингових операцій, на підтвердження чого додав копію свідоцтва про реєстрацію фінансової установи. Твердження позивача щодо відсутності доказів на проведення розрахунків спростовуються відсутністю фінансових претензій щодо оплати ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на користь АТ «ОТП Банк» коштів за передачу прав вимоги за кредитними договорами. Відсутність повідомлення щодо набуття права вимоги за кредитними договорами новим кредитором не є причиною визнання оскаржуваних договорів недійсними, а виступає лише підставою для виконання боржником обов`язку за кредитним договором старому кредитору. Також зазначив, що АТ «ОТП Банк» мав ліценцію для видачі кредиті в іноземній валюті, а передача прав за кредитним договором не є валютною операцією. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Суд, заслухавши думку учасників провадження та вивчивши матеріали справи в їх сукупності, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 24.12.2010 року між Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк», в якості Продавця, і Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг України», в якості Покупця відповідно, було укладено Договір купівлі-продажу кредитного портфелю № б/н, який за своєю договірною конструкцією є договором факторингу, згідно умов якого Продавець продав (переуступив) Покупцю права на кредитний портфель, який включає в себе кредитні договори (перелік яких міститься у Додатку №1 до Договору), в тому числі кредитний договір № ML-C00/500/2008 від 25.06.2008 року (боржник [PERSON] ), а Покупець прийняв такий кредитний портфель та зобов`язався сплатити на користь Подавця винагороду (а.с.9-16). Крім того, 24.12.2010 року між ПАТ «ОТП Банк», в якості Клієнта, і ТОВ «ОТП Факторинг України», в якості Фактора, було укладено Договір про відступлення права вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М., реєстраційний номер 9966, відповідно до якого ПАТ «ОТП Банк» відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за кредитними договорами, що забезпечені іпотекою/заставою (згідно витягу з Додатку №1 до Договору), в тому числі за кредитним договором № ML-C00/500/2008 від 25.06.2008 року та договором іпотеки (майнової поруки) № PLM-C00/500/2008 від 25.06.2008 року (а.с.17-19,25-36). [PERSON] є спадкоємцем майна після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] , а саме 1/2 частини квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.6), котра перебуває під іпотечною забороною на підставі договору іпотеки № ML-C00/500/2008 від 25.06.2008 року, укладеного в забезпечення виконання зобов`язань [PERSON] перед ЗАТ «ОТП Банк» за кредитним договором № ML-C00/500/2008 від 25.06.2008 року (а.с.33-36). Позивач вважає, що згадані договори купівлі-продажу кредитного портфелю та відступлення права вимоги укладені в порушення вимог чинного на момент їх вчинення Закону, а отже є недійсними. Між сторонами виникли договірні цивільно-правові відносини, що регулюються положеннями Цивільного кодексу України. Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ч. 1 ст. 204 ЦК України). Відповідно до положень ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У відповідності до п. 2 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 року, судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Положеннями ч. 1 ст. 512 та ст. 514 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, зокрема, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога) (ч. 1 ст. 1078 ЦК України). Обґрунтовуючи вимогу про визнання Договору купівлі-продажу кредитного портфелю № б/н від 24.12.2010 року недійсним, [PERSON] зазначає, що боргові зобов`язання [PERSON] , як фізичної особи, не могли бути передані за договором факторингу ТОВ «ОТП Факторинг Україна», оскільки останнє не було фінансовою установою і не було включено до Державного реєстру фінансових установ, затвердженого Розпорядженням Держфінпослуг №41 від 28.08.2003 року. Втім, дане твердження повністю спростовується Договором про відступлення права вимоги від 24.12.2010 року. Укладеного між ПАТ «ОТП Банк» і ТОВ «ОТП Факторинг України», де зазначено, що Фактор - ТОВ «ОТП Факторинг Україна» є юридичною особою, яка має статус фінансової установи за законодавством України та внесена до Державного реєстру фінансових установ України (реєстраційне свідоцтво №241 від 03.12.2009 року, ідентифікаційний код 36789421) (а.с.17). Крім того, представником відповідача до відзиву на позовну заяву додано копію Свідоцтва про реєстрацію фінансової установи ТОВ «ОТП Факторинг Україна» (код ЄДРПОУ 36789421), де зазначено, що юридичну особу зареєстровано як фінансову установу на підставі Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 916 від 03.12.2009 року; серія та номер свідоцтва - ФК №241; дата видачі свідоцтва - 03.12.2009 року. Також не заслуговують на увагу суду посилання позивача, як на підставу визнання оскаржуваного правочину недійсним, щодо відсутності реального здійснення ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на користь АТ «ОТП Банк» оплати за отримані права вимоги до [PERSON] , оскільки до матеріалів справи не додано жодних належних доказів на підтвердження існування фінансових претензій з боку АТ «ОТП Банк» щодо сплати ТОВ «ОТП Факторинг Україна» коштів за передачу прав вимоги за кредитними договорами на підставі Договору купівлі-продажу кредитного портфелю № б/н від 24.12.2010 року. Навпаки, з Договору про відступлення права вимоги від 24.12.2010 року вбачається, що правочин був вчинений сторонами, у зв`язку з укладенням Договору купівлі-продажу кредитного портфелю № б/н від 24.12.2010 року, тобто можна зробити висновок, що укладенню Договору про відступлення права вимоги від 24.12.2010 року передувало виконання сторонами умов оскаржуваного договору факторингу (купівлі-продажу кредитного портфелю), в тому числі у частині сплати винагороди в розмірі 112 976 059,90 грн., згідно п. 5.1 Договору. Згідно ч. 5 ст. 203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням чч. 1 та 5 ст. 203 ЦК України, що за правилами ст. 215 цього кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 234 ЦК України. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного цивільного суду по справі №607/15555/17-ц від 27.03.2019 року. Зважаючи на викладене та беручи до уваги наявні в справі матеріали, твердження позивача щодо відсутності направленості Договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 24.12.2010 року на настання реальних правових наслідків, оскільки ТОВ «ОТП Факторинг Україна», як новий кредитор, фактично набув право одержати прибуток у формі різниці між реальною вартістю права вимоги, що відступається, і ціною такої вимоги, встановленої спірним договором, проте розмір грошової вимоги, яка була відступлена, перевищував ціну її відступлення, спростовується наступним. Згідно п. 3.2 Договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 24.12.2010 року, загальна сума заборгованості за кредитними договорами, що входять до кредитного портфелю, складає 30 264 213,67 доларів США, 31 857 228,83 грн., 3 609 208,28 швейцарських франків, 566 661,89 євро, що за курсом НБУ на день підписання договору становить 308 673 506,053 грн. Відповідно до п. 5.1 вищевказаного Договору, винагорода, сплачена в якості компенсації вартості кредитного портфелю, складає 112 976 059,90 грн. Тобто, за оскаржуваним договором факторингу від 24.12.2010 року новий кредитор - ТОВ «ОТП Факторинг Україна» набув право на одержання потенційного прибутку в майбутньому на суму 195 697 446,15 грн. (308 673 506,053 грн. - 112 976 059,90 грн. = 195 697 446,15 грн.), що відкидає твердження позивача про відсутність направленості Договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 24.12.2010 року на настання реальних наслідків з цих підстав. Щодо пояснень [PERSON] , в частині не виконання відповідачем вимоги п. 4.3 Договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 24.12.2010 року, суд зазначає. Пунктом 4.3 Договору встановлено обов`язок продавця - АТ «ОТП Банк» повідомити боржників/поручителів про укладення цього Договору протягом 20 робочих днів з дати набрання чинності. Відповідно до ч. 1 ст. 1082 ЦК України, боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Згідно положень ст.ст. 516, 517 ЦК України, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. З огляду на викладене, неповідомлення боржника про заміну кредитора не є причиною визнання оскаржуваного договору недійсним, а виступає лише підставою для виконання боржником обов`язку за правочином старому кредитору. Щодо посилання позивача про те, що ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не мало ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями та не мало права укладати договір факторингу, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 227 ЦК України, правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Згідно положень ст. 1 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» в редакції, чинній на момент укладення оскаржуваного договору факторингу, фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг Фінансова послуга - операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів У відповідно до п. 11 ст. 4 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», факторинг відноситься до фінансових послуг. Як вбачається з Додатку до Свідоцтва про реєстрацію фінансової установи ТОВ «ОТП Факторинг Україна» серія ФК №241, види фінансових послуг, які має право здійснювати фінансова компанія без отримання ліцензій та/або дозволів відповідно до законодавства - надання факторингу. Отже, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» є фінансовою установою, що має право здійснювати без отримання ліцензії та/або дозволів фінансові послуги, зокрема факторинг, що відповідає положенням п. 11 ст. 4 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Не заслуговують на увагу посилання позивача на висновок ВСУ, викладеного у постанові від 24.09.2014 року по справі № 6-145цс14, де зазначено, що в силу положень статей 192, 533 ЦК України та статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 року №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність в банку (чи іншого кредитора) ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями. Оскільки ліцензія на здійснення операцій з валютними цінностями необхідна саме при укладенні кредитного договору. Положеннями законодавства України, чинними на момент укладення оскаржуваного правочину, при вчиненні договору факторингу не передбачалося наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України. Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04.04.2018 року по справі № 464/2872/15-ц (провадження № 61-4540св18). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наданих сторонами доказів у їх сукупності, оскільки обставини, на які посилався позивач як на підставу для задоволення заявлених вимог, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, суд приходить до висновку про необхідність відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] . На підставі викладеного і

Outcome: dismissed