Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-10 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом в якому просить визнати недійсним договір оренди землі б/н, укладений 14.08.2013 року, між нею та Приватним підприємством «АГРОСТАР» (далі ПП «АГРОСТАР») на земельну ділянку площею 2,81 га, розташовану на території Івангородської сільської ради Олександрівського району Кіровоградської області, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 3520583000:02:000:0385, зареєстрований 16.08.2014 року державним реєстратором Реєстраційної служби Олександрівського районного управління юстиції Кіровоградської області [PERSON] (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 15194430 від 16.08.2014 року), скасувати його державну реєстрацію та стягнути судові витрати у справі. В обґрунтування позовної заяви позивач зазначила, що є власницею земельної ділянки № 385, яка розташована на території Івангородської сільської ради Олександрівського району Кіровоградської області, що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю. Вказана земельна ділянка обтяжена договором оренди з ПП «АГРОСТАР». Так, згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо субєкта № 125404048 від 25.05.2018 року, 16.08.2014 року державним реєстратором Реєстраційної служби Олександрівського РУЮ Кіровоградської області [PERSON] зареєстровано право оренди земельної ділянки площею 2,81 га, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Івангородської сільської ради, кадастровий № 3520583000:02:000:0385 строком на 10 років. Однак, вказаний договір оренди землі вона не підписувала, волевиявлення на укладення вказаного правочину не мала, тому вважає, що відповідачем були сфальсифіковані та підроблені її підписи у зазначеному вище договорі. Представником відповідача подано відзив на позов, в якому вона позовні вимоги не визнала та просила відмовити в позові. Вважає, що вимоги позивача є не обґрунтованими та безпідставними. Вказує що, дійсно між ПП «АГРОСТАР» та [PERSON] укладений договір оренди земельної ділянки б/н від 14.08.2013 року, кадастровий номер земельної ділянки № 3520583000:02:000:0385, загальною площею 2,81 га, яка розташована на території Івангородської сільської ради Олександрівського району Кіровоградської області. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна номер запису про інше речове право 6702438, проведено державну реєстрацію вищевказаного договору оренди від 16.08.2014 року терміном на 10 років. Договір оренди б/н від 14.08.2013 року був отриманий 16.08.2014 року чоловіком позивача, а саме: [PERSON] Усі умови договору були погоджені з позивачем для укладення вище вказаного договору. Позивачем надавалися всі належні документи для оформлення договору оренди (копія паспорта, копія коду, копія державного акту і т.д.). Протягом періоду оренди землі до сьогоднішнього дня в повному обсязі виконувалися умови договору оренди землі. Позивач зверталася з листом про видачу договору оренди, однак, їй була надана відповідь, про те, що договір нею отримано, для повторного отримання договору оренди необхідно звертатися у відділ Держгеокадастру у Олександрівському районі. Представником позивача подано відповідь на відзив, в якому вона вказує, що [PERSON] не підписувала оспорюваного договору оренди землі. Підтвердити або ж спростувати виконання чи невиконання договорів [PERSON] не має можливості, адже вона вперше бачить вказаний договір, не мала наміру на його укладення та не узгоджувала його умови. Надані відповідачем ксерокопії зазначеного договору лише підтвердили те, що у ньому підпис поставила не [PERSON], а якась невідома особа. Цим самим відповідач надавши ксерокопії договору оренди підтвердив те, що ним порушено одну з основних істотних умов договору, а саме - умову вільного волевиявлення сторін. Підписуючи договір оренди землі, орендар та орендодавець мають бути обізнані та погоджуватися з його істотними умовами. Про наявність волевиявлення особи та ознайомлення її зі змістом укладеного договору оренди свідчить підписання нею тексту такого договору. Надання відповідачем до відзиву ксерокопії журналу видачі договорів оренди також підтверджує те, що [PERSON] не отримувала примірника договору оренди, адже у вказаному журналі видачі договорів оренди міститься не її підпис, а підпис невідомої їй особи. Те, що відповідач вказує на отримання примірнику договору оренди землі чоловіком позивача також суперечить дійсності, адже ні позивач, ні її чоловік не мали намір укладати договори оренди, а підпис в журналі реєстрації договорів оренди землі не належить [PERSON] Представником відповідача подано заперечення на відповідь на відзив, в якому остання вказує, що посилання позивача на те, що їй не було відомо про даний зареєстрований договір з ПП «АГРОСТАР» не відповідає дійсності, оскільки в журналі видачі екземплярів договорів стоїть її підпис про його отримання. Позивач всі орендовані роки отримувала орендну плату по земельній ділянці № 385 за її користування від ПП «АГРОСТАР» з 2014 року, як в грошовій так і в натуральній формі. Зазначені обставини підтверджуються відомостями про видачу плати за оренду земельного паю, де у відповідній графі про отримання плати наявні підписи позивача. Також, позивач не навела у позові, які саме її права чи інтереси порушені у звязку з укладенням договору оренди з ПП «АГРОСТАР». Також, відповідачем подано заяву про застосування строку позовної давності, оскільки відповідачем відкрито використовувалася земельна ділянка позивача, остання протягом усіх років отримувала орендну плату і була обізнана, що її земельна ділянка перебуває в оренді ПП «АГРОСТАР», а тому посилання позивача про те, що про оспорюваний договір вона дізналася лише у 2018 році є безпідставними. Ухвалою Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 12.07.2018 року позовну заяву прийнято до розгляду суддею Пляка С.Л., відкрито провадження у справі та призначено її розгляд в порядку загального позовного провадження (а.с. 16-17). Ухвалою Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 30.08.2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с. 71). Ухвалою Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 05.11.2018 року справа прийнята до провадження суддею Мирошниченком Д.В. у звязку з увільненням судді Пляки С.Л. від виконання обовязків судді (а.с. 85-86). Ухвалою Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 14.11.2018 року за клопотанням представника позивача по справі призначено судово-почеркознавчу експертизу та зупинено провадження до отримання її висновків (а.с. 93-94). Ухвалою Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 19.12.2018 року поновлено провадження у даній цивільній справі (а.с. 111-112). Позивач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити, посилаючись на обґрунтування, вказані у позові та у відповіді на відзив. Крім того, позивач пояснила, що дійсно між нею та відповідачем було укладено договір оренди її земельної ділянки, проте даний договір укладався не у 2013 році, а у 2003 чи у 2008 році, точно не пам?ятає. У зв?язку з цим вона до 2018 року була обізнана, що її земельну ділянку використовує ПП «АГРОСТАР», проте, про договір від 2013 року вона не знала, увесь цей час вважала, що продовжує діяти попередній договір, так як, у зв?язку з постійними хворобами та лікуванням, не пам?ятала на скільки років укладений попередній договір. Оспорюваний договір вона особисто не підписувала та не отримувала, а орендну плату за користування її земельною ділянкою отримував її чоловік, вона жодного разу орендну плату не отримувала, а її чоловік також не був обізнаний про існування договору від 2013 року, вони, як уже зазначалося, вважали, що отримують орендну плату за попереднім договором. Про існування оспорюваного договору вона дізналася у 2018 році після того, як небажала у подальшому продовжувати орендні відносини з ПП «АГРОСТАР». Представник відповідача у судове засідання не з?явився, надав клопотання про розгляд справи без його участі, позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні. Заслухавши позивача та її представника, дослідивши матеріали справи, виходячи з принципу розумності\~та справедливості, оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.\~ Судом встановлено, що позивачу належить на праві приватної власності земельна ділянка, кадастровий № 3520583000:02:000:0385, площею 2,81 га, яка розташована на території Івангородської сільської ради Олександрівського району Кіровоградської області, що підтверджується Державним актом серії Р2 № 482829, зареєстрованим в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 251 від 11.08.2003 року (а.с. 8). 14.03.2013 року між [PERSON] та ПП «АГРОСТАР» укладено договір оренди землі, відповідно до умов якого орендодавець [PERSON] надає, а орендар ПП «АГРОСТАР» приймає в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення, яка знаходиться на території Івангородської сільської ради Олександрівського району Кіровоградської області, на строк десять років (а.с. 27-28). Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта щодо земельної ділянки кадастровий № 3520583000:02:000:0385, 16.08.2014 року державним реєстратором Реєстраційної служби Олександрівського районного управління юстиції Кіровоградської області зареєстровано договір оренди землі б/н, виданий 14.08.2013 року, орендар ПП «АГРОСТАР», орендодавець [PERSON]; строк дії договору 10 років (а.с. 9). Згідно відомостей, [PERSON] за 2014-2018 роки отримувала оренду плату пшеницею, кукурудзою, цукром та грошима (а.с. 56-64, 130). Однією з засад цивільного законодавства України є свобода договору (п. 3 ч. 1 ст. 3, ст. 627 Цивільного кодексу (далі ЦК) України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). За приписами ст. ст. 13, 14 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. \~Договір оренди землі, який має дефект волі та волевиявлення орендодавця власника землі, порушує належне його право власності, право вільно приймати рішення щодо укладення договору відносно свого майна, вільно обирати контрагента та визначати умови договору.\~Письмова форма такого договору є виявом волі сторін на укладення договору та підтвердженням досягнутої домовленості щодо його умов. Частиною 2 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір являється правочином і на договір поширюється презумпція правомірності правочину, встановлена ст. 204 ЦК України, яка може бути оспорена в судовому порядку. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, закріплені у ст. 203 ЦК України. Зокрема, згідно приписами ч. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до рекомендацій, викладених у п. 7\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»,\~угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п?ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч. 1 ст. 215 ЦК України). Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін заперечує його дійсність на підставах, визначених законом, то такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ч. 2 ст.\~16\~ЦК України та ч. 3 ст. 152 ЗК України, визнання правочину (угоди) недійсним є одним із способів захисту прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки. Позивач просить визнати недійсним договір у зв?язку з тим, що вона його не підписувала. Згідно висновку експерта № 222 від 14.12.2018 року, підпис, розташований у графі «Орендодавець [PERSON]Л.» розділу «Підписи сторін» договору оренди землі, укладеного між [PERSON] (орендодавець) та ПП «АГРОСТАР» в особі директора [PERSON] (орендар), на земельну ділянку земельною площею 2,81 га, кадастровий номер 3520583000:02:000:0385 від 14.08.2013 року, виконаний не [PERSON], а іншою особою (а.с. 102-110). Отже, судом встановлено, що оспорюваний договір позивач особисто не підписувала, повноваження на це іншій особі не надавала в установленому законом порядку, що свідчить про відсутність волі орендодавця на укладення договору оренди землі, та є підставою, передбаченою ст.\~15\~Закону України\~«Про оренду\~землі» та ст. 215 ЦК України для визнання його недійсним. Даний договір, який має дефект волі та волевиявлення орендодавця власника землі, порушує належне їй право власності, право вільно приймати рішення щодо укладення договору відносно свого майна, вільно обирати контрагента та визначати умови договору. Законні права орендодавця під час укладення та підписання договору були порушені, оскільки виключне право на таке підписання належить власнику землі або уповноваженій ним в установленому законом порядку особі. Інші докази, які б спростовували або суперечили доводам сторони позивача, а також висновку експерта в матеріалах справи відсутні та суду не надані, тобто докази стосовно твердження представника відповідача про те, що договір підписаний особисто орендодавцем, умови якого також погоджені з орендодавцем. Експертиза, висновок якої наявний у матеріалах справи, була проведена компетентним експертом, який був попереджений про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок та відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов'язків; даний висновок експертизи належними доказами не спростовуються, відповідач, посилаючись на те, що оспорюваний договір укладений саме позивачем, не скористався своїм правом заявити клопотання про проведення повторної експертизи. Посилання представника відповідача на те, що протягом періоду оренди землі в повному обсязі виконувалися умови договору, виплачувалася орендна плата як в грошовій так і в натуральній формі, що підтверджується відомостями, суд приймає до уваги, однак позивачем не оспорюється неналежне виконання умов договору оренди землі. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про те, що позовна вимога щодо визнання недійсним договору є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню, оскільки він не підписаний орендодавцем та не відповідає вимогам ст. 203 ЦК України. Вимога про скасування державної реєстрації оспорюваного договору не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», в редакції, чинній на момент проведення державної реєстрації оспорюваного договору оренди, визнання недійсним договору оренди землі є підставою для скасування запису про його державну реєстрацію. Аналізуючи зазначену норму Закону, суд дійшов до висновку, що скасувати державну реєстрацію оспорюваного договору суд не має можливості, оскільки, у такому разі, суд має визнати незаконними дії реєстратора, який не приймав участі у справі та до якого вимоги не заявлялися. За таких обставин, визнання недійсним договору оренди тягне за собою безпосереднім наслідком скасування його державної реєстрації, тому дана вимога не підлягає задоволенню. Представником відповідача подано заяву про застосування строку позовної давності. Заяву обґрунтовує тим, що позивач договір отримала у 2014 році та з того часу жодних дій не вчиняла для того щоб його розірвати. Також, позивач всі орендовані роки отримувала оренду плату. Крім того, позивач не просила суд поновити строк позовної давності та не навела поважних причин його пропуску. Представником позивача подано заперечення проти заяви про застосування строку позовної давності. Вказує, що оскільки позивач не знала про існування оспорюваного договору, тому строк позовної давності не пропущено. Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Терміни позовної давності, що є звичайним явищем в національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконують кілька завдань, у тому числі забезпечують юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (судове рішення від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Російської Федерації», пункт 570, та судове рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», пункт 51). Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред'явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред'явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об'єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб'єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов'язане з порушенням суб'єктивного матеріального цивільного права. Суб'єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду. Ураховуючи, що метою встановлення у законі\~\~позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, необхідно дійти висновку, що об'єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб'єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене. Саме такі правові висновки містяться у постановах Верховного Суду у справах № 61-19848св18 від 04.06.2018 року, № 61-3250св18 від 18.07.2018 року та № 61-13028св18 від 21.08.2018 року. Судом встановлено, що позивач дізналася про порушення свого права, тобто про наявність спірного договору оренди землі, лише у травні 2015 року, коли отримала інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що в розумінні частини першої статті 261\~ЦК України є моментом початку перебігу строку позовної давності. Таким чином, оскільки позивач договір оренди землі з відповідачем не підписувала, інших осіб на вчинення такого правочину від свого імені не уповноважувала, прав та обовязків орендодавця на вказаних у оспорюваному договорі умовах не набула, копію договору не отримала, вважала, що відповідач орендує її земельну ділянку на підставі раніше укладеного між ними договору, про строк дії якого вона не була обізнана, а отже не мала підстав сумніватися у правовому стані своєї земельної ділянки, визначеності і непорушності своїх прав. За таких умов позивач не знала і не могла дізнатися про порушення свого права до моменту отримання нею витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, тобто до 25 травня 2018 року. Раніше позивач не мала підстав для сумнівів у непорушеності своїх прав, а отже не мала підстав і звертатися до третіх осіб за отриманням відповідної інформації, оскільки не зясовувала, чи укладався договір чи ні, а підприємство до 2018 року жодної інформації щодо укладення угоди [PERSON] не надавало. У звязку з цим доводи відповідача про наявність у позивача можливості дізнатися про порушення свого права раніше є безпідставними, так як посилання на те, що початок перебігу строку позовної давності необхідно обчислювати з моменту укладення спірного договору, оскільки позивач вчиняла дії, спрямовані на його укладення, шляхом надання необхідних документів, отримувала плату за користування землею є таким, що суперечить нормам статті 261 ЦК України. Факт отримання орендної плати не спростовує непогодження [PERSON] умов спірного договору, остання не заперечувала, що орендну плату отримував її чоловік, вона особисто жодного разу не отримувала орендну плату, але, як зазначалося вище, вважала, що це плата за користування земельною ділянкою на підставі раніше укладеного договору. Згідно ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов?язаних з розглядом судової справи, належать витрати, пов?язані із проведенням експертизи, які, у відповідності до ст. 139 ЦПК України, несе сторона, яка заявила клопотання про проведення судової експертизи. Згідно наданої копії квитанції про оплату судово-почеркознавчої експертизи (оригінал якої досліджено в судовому засіданні), позивачем було сплачено на рахунок експертної установи 2250 грн. 24 коп., а тому дані витрати необхідно стягнути з відповідача на користь позивача. Крім того, відповідно до\~\~ст. 141\~\~ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому з відповідача\~на користь позивача підлягає стягненню сплачений нею судовий збір.

Outcome: partial