Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-06 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням шляхом зняття з реєстрації місця проживання. В обґрунтування позову зазначила, що вона є власником квартири за адресою: [ADDRESS]. Вказав, що в 2009 році до неї звернулася її знайома [PERSON] з проханням тимчасово зареєструвати в квартирі громадян [PERSON] та [PERSON] запевнивши її, що згодом вони за власним бажанням знімуться з реєстрації даного місця проживання. Вказала, що погодилася на прохання знайомої, оскільки на всі комунальні послуги в неї стоять лічильники і на оплату комунальних послуг кількість зареєстрованих осіб в квартирі не впливає. Зазначила, що не знайома з відповідачами і вони не є членами її родини. Вважає, що відповідачі порушують її права як власника вказаної квартири. Просить визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право на користування квартирою за адресою: [ADDRESS], шляхом зняття їх з реєстрації місця проживання. Позивач в судове засідання надала заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити. Проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, про час і місце слухання справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не сповістили. Згідно з ч.4 ст.169 ЦПК України, якщо суд не має відомостей про причини неявки відповідача, повідомленого належним чином, або причину неявки буде визнано неповажною, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо доказів щодо взаємовідносин сторін, суд вважає можливим розглядати справу за відсутності відповідача у заочному порядку, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази по справі в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на підставі договору довічного утримання від 14 грудня 2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Кіровоградської області Водяницькою А.В., зареєстрованого в реєстрі заборон за № 19, належить квартира за адресою: [ADDRESS] (а.с.6), що також підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 11089585 від 30.06.2006 року Обласного комунального підприємства «Кіровоградське обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації» (а.с.7). Згідно виписки з домової книги за адресою: [ADDRESS], зареєстровані [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], (а.с.8). Як вбачається акта від 12.01.2015 року, в квартирі [ADDRESS] громадяни [PERSON] та [PERSON] не проживають та їх особистих речей в квартирі немає (а.с. 8а). Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. На підставі вищевикладеного вбачається, що за адресою: [ADDRESS] зареєстровані відповідачі [PERSON] та [PERSON], які з реєстрації належній позивачу квартирі не зняті, що обмежує право позивача вільно користуватись та розпоряджатись належною їй квартирою. Відповідно до ч.1 ст.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім»ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. В постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року № 6-57 цс 11р. сформульована обов'язкова для всіх судів України правова позиція про те, що за змістом ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 р. № 1382-ІV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. У зв'язку з тим, що зазначений Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. На підставі викладеного, та приймаючи до уваги, що відповідачі не проживають в квартирі, яка належить позивачу, і місце їх перебування не відомо, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право на користування жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS], підлягають задоволенню. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм житловим приміщенням, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши одночасно одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача в частині зняття відповідачів з реєстраційного обліку задоволенню не підлягають, так як в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження та відповідного обґрунтування.

Outcome: partial