Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-13 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною вимогою про розірвання шлюбу з відповідачем, посилаючись на ті обставини, що перебуває з ним у шлюбі з 18 вересня 2010 року. Від шлюбу мають малолітнього сина [PERSON], [INFO]. Подружнє життя не склалось через втрату почуття кохання та поваги один до одного. З червня 2014 року шлюбних стосунків з відповідачем не підтримують, проживають окремо. Шлюб існує формально, тому просила розірвати його. В судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримала, в поясненнях послалась на обставини, викладені у поданій до суду заяві, категорично заперечила можливість примирення. Відповідач позов визнав, вказав, що сім'я розпалась, його заходи до примирення виявились безрезультатними. Суд, заслухавши сторони, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позов належить задовольнити. Відповідно до ч. 3 ст. 105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Згідно з ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. В судовому засіданні встановлено, що сторони перебувають у шлюбі з 18 вересня 2010 року, від шлюбу мають малолітнього сина [PERSON], [INFO]. Вказані обставини підтверджуються свідоцтвом про шлюб [NUMBER], виданим 18 вересня 2010 року відділом реєстрації актів цивільного стану Миронівського районного управління юстиції Київської області, свідоцтвом про народження [NUMBER], виданим 10 лютого 2012 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Миронівського районного управління юстиції у Київській області. Фактичні взаємовідносини подружжя є наступними. З червня 2014 року сторони шлюбних стосунків не підтримують, проживають окремо, їх сім'я фактично розпалась, шлюб носить формальний характер. Сімейні відносини між подружжям припинились з причин, які сторони не виявили бажання озвучувати в судовому засіданні. Рішення позивача про небажання збереження шлюбу є категоричним. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що розлад в сім'ї не носить тимчасового характеру. Подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, що має істотне значення, і не зможе створити нормальних умов для спільного сумісного життя подружжя. Заходи щодо примирення подружжя відповідно до статті 111 Сімейного кодексу України є непотрібними. Зважаючи на вищевикладене, відповідно до ст. 112 Сімейного кодексу України, суд дійшов висновку, що є достатня кількість підстав для розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем. Підстави, які виключають можливість вирішення питання про розірвання шлюбу відповідно до ст. 110 Сімейного кодексу, відсутні. Згідно зі статею 33 Конституції України кожна особа має право на вибір свого місця проживання. Сімейні відносини мають свою специфіку, оскільки малолітні та неповнолітні діти не можуть проживати самостійно, а батьки повинні брати участь у їх вихованні та утриманні. За окремого проживання батьків місце проживання їх неповнолітніх дітей відповідно до ст. 160 Сімейного кодексу України визначається за згодою батьків. За відсутності такої згоди спір між батьками щодо місця проживання дітей може вирішуватися судом на вимогу одного з них. Відповідно до пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» в заяві про розірвання шлюбу має бути зазначено серед інших обставин, чи є від шлюбу неповнолітні діти, при кому з батьків вони перебувають, пропозиції щодо участі подружжя в утриманні та вихованні дітей після розірвання шлюбу. За відсутності спору між подружжям щодо місця проживання дитини після розірвання шлюбу суд вважає доцільним при ухваленні рішення про розірвання шлюбу зафіксувати спільне рішення батьків щодо місця проживання дитини. Вимог про відновлення дошлюбного прізвища позивач не заявила. Частина 1 ст. 88 ЦПК України передбачає, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. При подачі позову до суду позивачем було сплачено 551 грн. 20 коп. судового збору. Вказані витрати підлягають відшкодуванню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного, ст.ст. 105, 110, 112 Сімейного Кодексу України,

Outcome: approved