Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-18 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою до відповідача про стягнення суми боргу згідно розписки від 02.12.2011 року у розмірі 12150 гривень, 3% річних від простроченої суми за період з 30.07.2015 по 30.07.2018 року у розмірі 1094 гривні 50 копійок, інфляційні збитки в сумі 4479 гривень 71 копійка, а також судовий збір у розмірі 704 гривні 80 копійок. Позов обґрунтований тим, що відповідач 02.12.2011 року взяв у позивача товар під реалізацію на суму 16000 гривень і зобовязався повернути дану суму грошей не пізніше 30.07.2015 року, що підтверджується копією розписки від 02.12.2011 року, на якій підпис відповідача посвідчено головою виконкому Полянівської сільської ради Мелітопольського району. До спливу строку виконання взятого на себе зобовязання відповідач повернув позивачу гроші за взятий під реалізацію товар у сумі 3850 гривень, а залишок у сумі 12150 гривень до теперішнього часу не повернув. Позивач вказує, що неодноразово зверталась до нього, нагадуючи про борг, але у добровільному порядку відповідач борг не повертає. Тому позивач вважає, що відповідач повинен додатково сплатити їй за період з 30.07.2015 року по 30.07.2018 року 3% річних від простроченої суми у розмірі 1094,50 гривень, інфляційні збитки у розмірі 4479,71 гривень, а також сплачений нею при зверненні до суду судовий збір. У судовому засіданні позивач на задоволенні позовних вимог наполягає у повному обсязі. Відповідач у судовому засіданні позов визнав повністю. Відповідно до положень ч.3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України уразі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Визнання позову відповідачем не порушує прав та законних інтересів інших осіб. Суд, вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, давши оцінку зібраним у справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, обєктивному та всебічному зясуванні обставин справи, прийшов до висновку, що заява підлягає повному задоволенню з наступних підстав. У відповідності до положень ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] 02.12.2011 року написав розписку про те, що він отримав у борг від [PERSON] товар для реалізації на суму 16000 гривень. Вказану суму зобовязався повернути у найкоротший строк, але не пізніше 30.07.2015 року, що також підтверджується доданою до матеріалів справи розпискою (а.с.26) . Підпис відповідача у вказаній розписці посвідчено головою виконкому Полянівської сільської ради Мелітопольського району, який зроблено у його присутності. Особу [PERSON], який підписав документ, встановлено. Зареєстровано в реєстрі за №55 (а.с.16). Відповідно до положень ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона передає у власність другій стороні грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до вимог ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який\~видає боржник кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Згідно до вимог ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядок, що встановлені договором. Згідно зі статями\~526,\~530,\~610 ЦК України\~зобов'язання має виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У розписці від 02.12.2011 року відповідач зобовязався повернути позивачу позику у розмірі 16000 гривень до 30 липня 2015 року. Судом встановлено та не заперечувалося сторонами у судовому засіданні, що відповідач повернув позивачу гроші за взятий під реалізацію товар у сумі 3850 гривень, а залишок у сумі 12150 гривень до теперішнього часу позивачу не повернув. Таким чином, враховуючи викладене, а також зважаючи на те, що відповідач позов визнав у повному обсязі, позовні вимоги в частині стягнення суми боргу у розмірі 12150 гривень суд вважає цілком законними та обґрунтованими, а тому такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до вимог ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи викладене, суд вважає, що стягненню з відповідача на користь позивача за період\~з 30.07.2015\~року по\~30.07.2018\~року підлягає 3% річних від простроченої суми у розмірі 1094,50 гривень (12150х3%:100х1097 днів), а також інфляційні збитки у розмірі 4479,71 гривень згідно з наданим позивачем розрахунком, який доданий до матеріалів справи (а.с.10-12). Ч.1ст.142 ЦПК України, ч.3 ст.7 Закону України «Про судовий збір» визначено, що у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Позивачем за подання позовної заяви був сплачений судовий збір у сумі 704,80 грн. Враховуючи, що в підготовчому засіданні відповідач визнав позов, що стало підставою для ухвалення рішення суду в підготовчому засіданні, позивачу необхідно повернути з державного бюджету 50 відсотків сплаченого судового збору. Згідно з ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, інша частина судового збору відповідно до ст.141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved