Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-18 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про визначення місця проживання їх дітей з матір`ю. В обґрунтування вимог посилається на те, що вони з відповідачем перебували в зареєстрованому шлюбі, від шлюбу мають двох синів: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Сімейні відносини з відповідачем припинені. На даний час у Володарському районному суді Донецької області знаходиться позов про розірвання шлюбу між сторонами. Позивач з дітьми проживає окремо від відповідача, але ж зареєстрованим місцем їх проживання зазначено адресу проживання відповідача. Місцем проживання малолітньої особи є місце проживання їх батьків (ч.4 ст.29 ЦК України). Це ж визначено і ст.160 СК України. Позивач вважає, що доцільніше, щоб діти проживали з нею, тому що вона щодня піклується про них, що неможна сказати про відповідача .Умови проживання дітей створені такими що якнайкраще відповідають інтересам дітей. Отже, просила визначити місце мешкання дітей разом з матір`ю. Позивач в судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила суд їх задовольнити. Відповідач позовні вимоги визнав та не просив суд зменшити розмір судового збору на 50%. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Нікольської районної державної адміністрації Донецької області залишила питання щодо визначення місця проживання дітей на розсуд суду з максимальним урахуванням інтересів дітей. Дослідивши заяви по суті справи, вислухавши пояснення сторін, та інших учасників процесу, дослідивши надані докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню за наступних підстав. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Судом в судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебувають в зареєстрованому шлюбі, від шлюбу мають двох синів: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Сімейні стосунки між подружжям не склалися і після цього позивач з дітьми мешкають окремо від відповідача за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується актом підтвердження факту проживання від 22.09.2020 року та актом обстеження матеріально-побутових умов проживання дітей [PERSON] та [PERSON] разом з матір`ю [PERSON] , згідно яких в будинку [ADDRESS] створені всі необхідні умови для проживання та розвитку дітей. Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Відповідно до ст. 141 СК України батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їх прав по відношенню до дитини. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 11 та 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх заміняють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ст. 161 СК України у випадку, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Стаття 19 СК України передбачає, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою (ч. 4). З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що в тому разі, якщо батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Місце проживання малолітньої дитини з одним з батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч.ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 161 СК України вбачається висновок, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Батько дітей [PERSON] не заперечує проти проживання його синів з матір`ю, позов визнає, що підтверджується його заявою. Пояснив , що заява є його вільним волевиявленням і не суперечить його інтересам. З огляду на такий підхід, а саме що саме мати може створити належні умови для виховання та розвитку дітей, суд вважає, що на даний час визначення місця проживання дітей разом із матір`ю буде більш доцільним та буде найбільше відповідати інтересам дітей, сприяти її нормальному гармонійному розвитку. З урахуванням викладеного, суд приходить до переконання, що вимоги позивачки є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Судовий збір по справі за подання позовної заяви немайнового характеру становить 840,80 гривень. Відповідно до статті 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, а також, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Враховуючи що відповідачем визнаний позов про визначення місця проживання дітей до початку розгляду справи по суті, відповідно до ч.1 ст.142 ЦПК України, суд вважає, що судовий збір, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача необхідно зменшити на 50% та вирішити питання про повернення позивачу з державного бюджету решти судового збору, сплаченого нею при поданні позову.

Outcome: approved