Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-11 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про надання дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини за межі України без згоди та супроводу батька. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі з 17.03.2007, який розірваний рішенням суду від 31.08.2012. Від шлюбу мають малолітнього сина [PERSON], [INFO], на утримання якого рішенням суду з відповідача стягнуто аліменти. Однак аліменти відповідач тривалий час не сплачував, внаслідок чого має заборгованість в сумі 31941 грн. 00 коп., останні декілька місяців аліменти ним вже виплачуються. При цьому відповідач зовсім не піклується про фізичний та духовний розвиток сина, не приймає участь у його вихованні, не спілкується з ним. На даний час вона має намір забезпечити повноцінний, нетривалий відпочинок та профілактичне оздоровлення сина в Туреччині в період часу з 01.08.2018 по 31.08.2018 задля підвищення рівня світогляду дитини, покращення стану його здоров'я. При зверненні до відповідача з проханням надати згоду на тимчасовий виїзд малолітнього сина за кордон, відповідач спочатку дав усну згоду, однак в подальшому і дотепер відмовляється від надання такої згоди. Така позиція відповідача шкодить інтересам дитини та не сприяє його всебічному та гармонійному розвитку. Оскільки відповідач дозволу на тимчасовий виїзд сина не надає, намагання врегулювати дане питання в позасудовому порядку виявилися безрезультатними, тому позивач вимушена звернутися до суду з вказаним позовом. Позивач в судове засідання не з'явилася, представник позивача подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності та відсутності позивача, відповідно до якої позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з'явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, відзив не подав. Відповідно до вимог ч.4 ст.223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про шлюб серії I-ОЛ №016047 сторони 17.03.2007 зареєстрували шлюб у Дмитрівській сільській раді Знам'янського району Кіровоградської області за актовим записом №7, який був розірваний рішенням Знам'янського міськрайонного суду Кіровограської області від 31.08.2012. Від шлюбу сторони мають малолітню дитину - сина [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про його народження серії [NUMBER]. Позивач має намір забезпечити повноцінний відпочинок та профілактичне оздоровлення сина в Туреччині в період часу з 01.08.2018 по 31.08.2018, для чого необхідна згода батька дитини. Позивач як в усному так і в письмовому вигляді неодноразово зверталась до відповідача з проханням надати згоду на виїзд дитини за межі України, що підтверджується квитанцією про направлення рекомендованого поштового відправлення, проте відповідач ігнорував такі звернення. Відповідач ухиляється від виховання та утримання сина, з ним не спілкується, не цікавиться його життям та не піклується про його розвиток, станом на 01.05.2018 має заборгованість по сплаті аліментів в сумі 31941 грн. 00 коп., що також підтверджується характеристикою з місця навчання дитини та відповідною довідкою державного виконавця. Згідно зі ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебмували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п'ятою статті 157 цього Кодексу. Відповідно до ч.2 ст.150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Статтею 157 СК України визначено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п'ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до ч.2 ст.313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Згідно з п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 №57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску або без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема, у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. З огляду на викладене, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Частинами 1, 2 ст.3 Конвенції про права дитини, прийнятої 20.11.1989 та яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27.02.1991, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. Положеннями ч.7 ст.7, ч.2 ст.155 СК України визначено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. З урахуванням вищевикладеного суд дійшов висновку, що надання дозволу на тимчасовий виїзд малолітнього [PERSON] за межі України без згоди та супроводу батька відповідає інтересам дитини, оскільки батьки зобов'язані брати участь у вихованні своєї дитини, яке зводиться до забезпечення всебічного розвитку власної дитини, закладення основ здоров'я, нормального відношення дитини до основних життєвих засад, розвитку інтелектуальних, творчих здібностей, а тому позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення сплачений нею при поданні даного позову до суду судовий збір в сумі 704 грн. 80 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved