Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-14 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу. Посилається на те, що на протягом 2009 року відповідач в борг частинами отримала від неї кошти у сумі 1000 доларів США та 16 000 гривень, зобов'язавшись повернути позику також частинами до моменту продажу, належних їй торгівельних павільйонів, що знаходяться на ринку в м. Знам'янці, але не пізніше кінця 2013 року в тотожній грошовій валюті. Проте, на час звернення до суду зобов'язання щодо повернення боргу не виконано в повному обсязі, а повернуто лише 5500 гривень. В зв'язку з цим просить суд стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 10500 гривень та 1000 доларів США, а також понесені нею судові витрати. Позивач та її представник у судове засідання з'явилися. Позовні вимоги підтримали, у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позові. Відповідач та її представник у судове засідання з'явилися. Позовні вимоги не визнали. Відповідач пояснила, що дійсно позичала в позивача гроші, які повернула, при цьому розписку не писала. А суми вказані на аркуші бумаги із зазначенням дат та підпису, це суми які повертала позивачу, а не отримувала. Просять відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення сторін, свідків [PERSON], [PERSON], оглянувши відмовний матеріал, та дослідивши матеріали справи суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїхвимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язується вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку, при цьому відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться та згідно ст.ст. 527-530 ЦК України належними сторонами і у визначений зобов'язанням строк. Якщо строк(термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, а боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно вимог ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Відповідно до частини 2 статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. У відповідності до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до правового висновку Верховного Суду України у спорі про стягнення боргу за договором позики, викладеного у рішенні від 18 вересня 2013 року по справі № 6-63 цс 13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. В судовому засіданні встановлено, що договір позики між позивачем та відповідачем у письмовому вигляді не укладався. Крім того, розписки чи то іншого документу, який би посвідчував передачу позикодавцем визначеної у позові грошової суми суду не надано. Оскільки факт передання позивачем відповідачці позики, зазначеної у позовних вимогах, не підтверджено письмовою розпискою чи то іншим документом, тому укладення договору позики між сторонами є недоведеним. За таких обставин, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову [PERSON] через недоведеність та необґрунтованість. На підставі викладеного, ст..ст. 509, 526, 530, ст.ст. 1046,1047, 1049 ЦК України та

Outcome: dismissed