Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-17 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що 16.10.1996 року помер її батько [PERSON], який був зареєстрований та постійно проживав в [INFO], після його смерті залишилася спадщина у вигляді земельної частки /паю/ в межах Яблунівської сільської ради Білоцерківського району, після смерті батька спадщину фактично прийняла мати позивача [PERSON], яка померла 09.06.2004 року, позивач є спадкоємцем за законом першої черги, прийняв спадщину після смерті матері у встановленому порядку, але нотаріусом їй відмовлено в оформленні спадкових прав через відсутність правовстановлюючих документів. Позивач просила суд визнати за нею право на спадкове майно у вигляді земельної частки /паю/ розміром 2,24 умовних кадастрових гектарів в межах Яблунівської сільської ради Білоцерківського району в порядку спадкування після померлого 16.10.1996 року батька [PERSON] До суду позивачем 04.12.2017 року було надано письмову заяву про уточнення позовних вимог, в якій вона просила суд визнати за нею право на спадкове майно у вигляді земельної частки /паю/ розміром 2,24 умовних кадастрових гектарів в межах Яблунівської сільської ради Білоцерківського району в порядку спадкування після померлої 09.06.2004 року матері [PERSON]. Також позивачем надано письмове клопотання щодо розгляду справи без її участі. Представник відповідача в судове засідання не зявився, про час розгляду справи був повідомлений належним чином, на адресу суду надіслано письмове клопотання про розгляд справи без участі представника Яблунівської сільської ради Білоцерківського району Київської області та про визнання позову. Оглянувши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення частково з наступних підстав. Так, по справі встановлено, що 13.10.1996 року помер [PERSON] батько позивачки [PERSON], що стверджується копією свідоцтва про його смерть, копією свідоцтва про народження позивачки та копією свідоцтва про укладення шлюбу 01.05.1982 року між [PERSON] та [PERSON], прізвище дружини змінено на [PERSON]. З матеріалів справи вбачається, що спадщину після смерті [PERSON] фактично прийняла його дружина [PERSON], оскільки вона проживала разом із спадкодавцем до дня його смерті. При вирішенні спору суд виходить з наступного. Відповідно до п.5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року, правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. В п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» розяснено, що спадкові відносини регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати , застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Отже, до спірних правовідносин необхідно застосовувати норми ЦК України 1963 року про спадкування, оскільки спадкодавець помер 16.10.1996 року і спадщину було прийнято до 01.01.2004 року. За ст.524 ЦК України 1963 року спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави. Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим день, зазначений в статті 21 цього Кодексу /ст.525 ЦК/. Згідно положень ст.549 ЦК 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. На час відкриття спадщини після смерті [PERSON] діяла Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджена наказом Мінюсту України від 18.06.1994 року № 18/5 /втратила чинність на підставі наказу Мінюсту № 20/5 від 03.03.2004 року/, за п.113 якої свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто тим, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (ст.549 Цивільного кодексу УРСР). Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово - будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов'язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Враховуючи вищенаведені правові норми, суд вважає, що [PERSON] прийняла спадщину після смерті чоловіка, оскільки була зареєстрована та проживала разом з ним до дня його смерті. За ст.ст.560, 561 ЦК 1963 року спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається також державною нотаріальною конторою при переході спадкового майна до держави. Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. А як передбачено в п.112 вказаної вище Інструкції, видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, ніяким строком не обмежена. В судовому засідання також встановлено, що [PERSON] не оформила спадкових прав на майно після смерті чоловіка, 09.06.2004 року померла, про що свідчить копія свідоцтва про її смерть. З матеріалів спадкової справи № 523/2004 після смерті [PERSON] вбачається, що спадщину прийняла її дочка [PERSON] шляхом подання заяви до Білоцерківської районної державної нотаріальної контори про прийняття спадщини від 05.11.2004 року. [PERSON] залишила за життя заповіт на все належне їй майно на імя [PERSON], що стверджується копією цього заповіту, який було посвідчено 09.08.2002 року секретарем Яблунівської сільської ради Білоцерківського району Київської області, зареєстровано в реєстрі за № 64. За ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. За ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно зі ст.1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. За ч.1 ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно зі ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. А відповідно до ч.1 ст.1298 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Відповідно до матеріалів спадкової справи, позивач одержала свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті матері на спадкове майно, до складу якого входить житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по вулиці Червоній,13 в селі Яблунівка Білоцерківського району Київської області; земельна ділянка розміром 0,358 га, надана для обслуговування будівель і господарських споруд, ведення особистого підсобного господарства, яка розташована на території села Яблунівка Білоцерківського району Київської області; право на земельну частку /пай/ у землі, яка перебуває у колективній власності КСП ім.. Щорса Яблунівської сільської ради Білоцерківського району, розміром 2,24 в умовних кадастрових гектарах, посвідченого сертифікатом на право на земельну частку /пай/ серії КВ № 0121691 від 26.12.1996 року. В судовому засіданні встановлено, що рішенням 16 сесії четвертого скликання Яблунівської сільської ради Білоцерківського району від 22.04.2005 року було надано згоду на виділення земельних часток /паїв/ громадянам, пропущеним під час основного розпаювання в 1996 році по вині комісії по розпаюванню земель КСП, згідно додатку № 1, в т.ч. № 1.23 [PERSON], що стверджується випискою з цього рішення. Згідно довідки Яблунівської сільської ради від 04.02.2010 року № 02-14-11, дійсно 07.06.1996 року Білоцерківською районною радою видано державний акт на право колективної власності на землю КСП ім.. Щорса с. Яблунівка. Земля в кількості 2236,7 га, що була передана у колективну власність для сільськогосподарського виробництва, розділена на 945 земельних часток /паїв/ по 2,24 умовних кадастрових гектарів кожна, без визначення меж цих часток в натурі /на місцевості/. Також з довідки Яблунівської сільської ради від 18.09.2017 року № 02-33/322 вбачається, що на імя [PERSON] /як помилково пропущеного в списках під час основного розпаювання земель КСП ім. Щорса/ щорічно з 2000 року СВК ім. Щорса виплачувався пай. Позивач [PERSON] зверталася до Білоцерківської РДА в 2010 році по питанню надання їй дозволу на виготовлення державного акту на право власності на земельну частку /пай/ розміром 2,24 га після смерті батька [PERSON] якого було помилково пропущено в списках під час основного розпаювання, в чому їй було фактично відмовлено та повідомлено про те, що вона має надати в РДА копію свідоцтва про право на спадщину на земельну частку /пай/, про що свідчить лист Білоцерківської РДА від 12.04.2010 року. Позивач звернулася до нотаріальної контори за оформленням спадкових прав, але постановою державного нотаріуса Білоцерківської районної державної нотаріальної контори від 17.10.2017 року їй було в цьому відмовлено в оформленні спадкових прав на земельну частку /пай/ після померлого [PERSON] з тих підстав, що вона не надала необхідних правовстановлюючих документів. Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно ст.1 Закону України «Про порядок виділення в натурі /на місцевості/ земельних ділянок власникам земельних часток /паїв/» право на земельну частку (пай) мають: колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право наземельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку. А відповідно до п.5 Указу Президента України від 08.08.1995 року № 720/95 «Про порядок розпаювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам та організаціям» видача громадянам сертифікатів на право на земельну частку (пай) єдиного в Україні зразка та їх реєстрація провадяться відповідною районною державною адміністрацією. Відповідно до ст.2 вказаного вище Закону, основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є: свідоцтво про право на спадщину; посвідчені у встановленому законом порядку договори купівлі-продажу, дарування, міни, до яких додається сертифікат на право на земельну частку (пай); рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). В п.17 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України передбачено, що сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. В п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» також вказується на те, що при вирішенні спору про спадкування права на земельну частку /пай/ основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку /пай/. Як встановлено судом і вказано вище, батько позивачки [PERSON] набув право на земельну частку /пай/, але відповідний сертифікат за його життя виготовлено не було, спадщину після його смерті прийняла дружина спадкодавця - [PERSON], яка також не оформила своїх спадкових прав на вказану земельну частку /пай/, спадщину після смерті матері [PERSON] прийняла позивачка у визначеному законом порядку. За ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. В інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» розяснено, зокрема, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися , якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. За ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Серед способів захисту цивільних прав та інтересів, передбачених ч.2 цієї статті, вказано, зокрема, визнання права. Як вказано вище, позивачу нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну частку /пай/, яка належала її батькові, та яку успадкувала після його смерті мати позивачки [PERSON], а тому суд вважає за можливе визнати за позивачем, як спадкоємцем за заповітом, право на вказане вище вище спадкове майно, оскільки іншого способу захисту прав позивача не існує.

Outcome: approved