Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-26 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати за нею в порядку спадкування за законом після батька право власності на земельну ділянку площею 0,159 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер [NUMBER], розташовану за адресою: [ADDRESS]. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що після смерті її батька вона звернулася до нотаріальної контори для оформлення спадщини померлого. Однак, нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на вказану земельну ділянку, оскільки спадкодавець не здійснив належним чином державну реєстрацію вказаного майна і не оформив на своє ім'я державний акт на право власності на земельну ділянку. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав викладених у заяві. Відповідач у своїй заяві просив розглянути справу у відсутності його представника та не заперечив щодо задоволення позову. Вислухавши пояснення представника позивача та дослідивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. [INFO] помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 10 квітня 2014 року (а.с. 33). З копії матеріалів спадкової справи № 21/2014 до майна померлого [INFO] [PERSON] вбачається, що його спадкоємцями є його дружина [PERSON] та діти [PERSON] і [PERSON]; при цьому, дружина і син у встановлений законом спосіб відмовилися від прийняття спадщини (а.с. 30 - 77). Відповідно до частини першої статті 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. У встановлений законом строк позивач звернулася до державної нотаріальної контори з метою прийняття та оформлення спадщини за законом після померлого батька, що також підтверджується матеріалами спадкової справи до майна померлого. Постановою приватного нотаріуса Васильківської районного нотаріального округу Київської області Соломатіної О.П. від 09.10.2014 року Вих. № 140/02-14, позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку площею 0,159 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер [NUMBER], розташовану за адресою: [ADDRESS], оскільки спадкодавець не здійснив належним чином державну реєстрацію вказаного майна і не оформив на своє ім'я державний акт на право власності на земельну ділянку (а.с. 77). Під час розгляду справи судом встановлено наступні обставини. За договором дарування земельної ділянки від 03.10.2007 року, [PERSON] передала безкоштовно у власність, а [PERSON] прийняв у власність як дарунок земельну ділянку площею 0,159 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер [NUMBER], розташовану за адресою: [ADDRESS] (а.с. 76). Згідно із відміток у договорі, його зареєстровано в реєстрі за № 3073, а також в Книзі реєстрації Плесецької сільської ради за № 238 від 10.10.2007 року. Однак, у зв'язку із своєю смертю [PERSON] не встиг належним чином у встановлений законом спосіб оформити належне йому право власності на вказану земельну ділянку. Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно зі статтею 1218 ЦК України, до складу спадщини входять всі права і обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до частин 1 і 5 статті 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Норма частини першої статті 125 ЗК України в редакції, що діяла станом на дату укладення договору дарування спірної земельної ділянки від 03.10.2007 року, передбачала, що право власності та право користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Частина перша статті 126 ЗК України в редакції, що діяла станом на дату укладення договору дарування спірної земельної ділянки від 03.10.2007 року, передбачала, що право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. При цьому, з матеріалів справи вбачається, що спірна земельна ділянка була придбана спадкодавцем позивача на підставі договору дарування земельної ділянки від 03.10.2007 року, укладеному з [PERSON], якій вказана земельна ділянка належала на підставі Державного акту на право власності на землю серії [NUMBER], виданого Плесецькою сільською радою Васильківського району Київської області 14.07.2006 року (а.с. 76). Відомості про те, що зазначений договір було розірвано або визнано недійсним, у суду відсутні. Норми статті 722 ЦК України передбачають, що право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття; прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка. Отже, слід зробити висновок, що у померлого виникло право власності на подаровану йому земельну ділянку, але він не оформив його у встановлений законом спосіб. Проте, та обставина, що [PERSON] за життя не встиг переоформити державний акт на право власності на землю на своє ім'я та не зареєстрував належне йому право власності на прийняту у дар земельну ділянку не є достатньою підставою для відмови у визнанні за позивачем права власності на земельну ділянку, яка залишилась після смерті її батька. Пунктом 1 частини першої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме: право власності на нерухоме майно. Відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки. У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз'яснено, що відповідно до статті 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Як встановлено судом, право власності на спірну земельну ділянку належало дружині померлого [PERSON] на підставі Державного акту на право власності на землю серії [NUMBER], виданого Плесецькою сільською радою Васильківського району Київської області 14.07.2006 року (а.с. 76). При цьому суд враховує, що з наведених вище об'єктивних причин спадкодавець позивача не встиг оформити право власності на спадкові земельну ділянку відповідно до вимог законодавства. Проте, суд вважає, що такі обставини не перешкоджають позивачу, як і не перешкоджали її спадкодавцю реалізувати своє майнове право. Таким чином, враховуючи встановлені судом обставини та положення законодавства, яким урегульовано спірні правовідносини, суд приходить до висновку, що право позивача щодо спадкування підлягає захисту шляхом визнання за ним права власності на спадкове майно. За таких обставин, позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved