Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-22 00:00:00

\~\~Позивач звернулася до суду з позовом в якому просить визнати [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування житловим будинком [ADDRESS] . В обґрунтування позовної заяви зазначила, що їй належить на праві приватної власності, на підставі свідоцтва про право на спадщину, житловий будинок [ADDRESS] . Під час оформлення спадщини з`ясувалась обставина щодо місця реєстрації сторонньої особи. Оскільки, вона з батьком не проживала та він з нею не радився щодо прописки чужої людини, вона звернулася до сусідів, щоб дізнатися про обставини прописки та дізналась, що батько надав згоду на прописку з метою допомогти відповідачу з реєстрацією для оформлення соціальної допомоги. Переглядаючи документи після смерті батька, вона знайшла копію паспорта відповідача з розпискою проте, що по першій вимозі вона випишеться з домоволодіння. Таким чином, оскільки відповідач у її будинку не проживає з 2017 року без поважних причин, не приймає участі у спільному побуті, добровільно не бажає подати заву про зняття з реєстраційного обліку, вона може вважатися такою, що втратила право користування житловим будинком. Позивач та її представник у судове засідання не з?явилися, надали заяви про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримали у повному обсязі. Не заперечували проти винесення заочного рішення (а.с. 14, 54). Відповідач, у відповідності до ст. 128 Цивільного процесуального кодексу (далі ЦПК) України, належним чином повідомлена про час, дату та місце розгляду справи, проте у судове засідання, призначене на 23.12.2020 не з?явилася, про причини неявки суду не повідомила, відзив не подала (а.с. 48). Тому, згідно ст.ст. 280-281 ЦПК України, суд проводить\~заочний розгляд даної справи за відсутності відповідачів, про що постановлена відповідна ухвала, на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно свідоцтва про смерть серія [NUMBER] , [INFO] помер [PERSON] , який був батьком [PERSON] (а.с. 5). Згідно свідоцтва про право на спадщину, зареєстрованого в реєстрі за № 536 15.07.2020, [PERSON] отримала свідоцтво на спадщину після смерті [PERSON] , яка складається з житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами під номером [ADDRESS] належного спадкодавцю на праві свідоцтва про право власності на нерухоме майно (а.с. 6). Таким чином, позивач [PERSON] на даний час є власником житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується також Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 8). Згідно довідки, виданої Олександрівською селищною радою Олександрівського району Кіровоградської області № 3048 від 17.09.2020 та домової книги, встановлено, що [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 12, 15-17). Згідно акту Олександрівської селищної ради Олександрівського району Кіровоградської області від 17.09.2020 № 230/02-47, складеного у присутності депутата селищної ради [PERSON] , представників громадськості [PERSON] та [PERSON] , встановлено, що [PERSON] , 1996 року народження, не проживає за місцем реєстрації за адресою: [ADDRESS] , місце проживання її невідоме з 2017 року (а.с. 13). Згідно розписки від 05.02.2016, [PERSON] зобов`язалася по першій вимозі виписатися з домоволодіння розташованого за адресою: [ADDRESS] (а.с.10) Конституція України у статті 41 проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майно. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно положень ч. 1, 2 ст. 317 Цивільного кодексу (далі ЦК) України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, а згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 ст. 383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім?ї. Вимогами ст. 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб?єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Статтею 391\~ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснення ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.\~Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від\~\~16.11.2016 у справі № 6-709цс16. Згідно ст. 72 Житлового кодексу України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. \~Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 16.01.2012 у справі № 6-57цс11, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред?явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до рекомендацій, викладених у п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», оскільки право власності\~є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316319 ЦК України), то власник на підставі статті 391 ЦК України не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин. У зв`язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Отже, право власності позивача на будинок підлягає захисту, у спосіб, передбачений ст.ст. 383, 391 ЦК України - усунення перешкод у користуванні належним йому помешканням, шляхом визнання відповідача такими, що втратила право користування житлом. Тому,\~враховуючи той\~факт,\~що відповідач\~понад рік\~без поважних\~причин не\~проживає в житловому будинку [ADDRESS] , який належить на підставі свідоцтва на спадщину [PERSON] , обов?язки по утриманню житла не здійснює, реєстрація відповідача у помешканні за вищевказаною адресою фактично перешкоджає позивачу у реалізації її прав власника жилого приміщення, тому позовні вимоги підлягають задоволенню. Згідно ст. 141 ЦПК України, судовий збір підлягає стягненню з відповідача.

Outcome: approved