Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-27 00:00:00

Позивач звернулася до суду з даним позовом, який мотивувала тим, що в період з 08 жовтня 2015 року по 24 квітня 2018 року вона займала посаду начальника відділу з питань додержання законодавства про працю, зайнятість та інших нормативно-правових актів Управління Держпраці у Волинській області. В період перебування в трудових відносинах у 2018 році роботодавцем відносно неї було порушено вимоги статей 54 та 57 Закону України «Про державну службу». А саме їй не було виплачено грошову допомогу на оздоровлення в розмірі середньомісячної заробітної плати при наданні щорічної основної оплачуваної відпустки та матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань. А тому, просила стягнути з Управління Держпраці у Волинській області в її користь невиплачені грошову допомогу на оздоровлення та матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань в розмірі середньомісячної заробітної плати. В судовому засіданні позивач вимоги позову підтримала, уточнивши конкретний розмір грошової допомоги. Просила позов задовольнити. Суду пояснила, що кошти на виплату таких допомог були, і такі допомоги виплачувалися іншим працівникам. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Суду пояснила, що позивач частково перебувала у щорічній відпустці в лютому 2018 року, однак заяви на виплату їй матеріальної допомоги на оздоровлення до цієї відпустки не подавала. 30 березня 2018 позивач подала заяву про надання їй частини щорічної відпустки, в якій просила виплатити їй матеріальну допомогу на оздоровлення. Однак, відпустка за цією заявою їй не надавалася. Щодо виплати матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань, то така допомога надається за рішенням керівника організації за наявності відповідного фонду оплати праці. Однак, надання такої допомоги не є обов'язком, а є правом керівника. Наказ керівником не видавався. Крім того, керівництву було відомо про підозру позивача у вчиненні кримінального правопорушення і про те, що вона буде відсторонена. Позивач не оскаржувала бездіяльність керівника щодо ненадання їй допомоги. Просила в задоволенні позову відмовити. Заслухавши доводи позивача, заперечення представника відповідача, дослідивши у сукупності надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення. Судом встановлено, що [PERSON] з 08 жовтня 2015 року по 24 квітня 2018 року вона займала посаду начальника відділу з питань додержання законодавства про працю, зайнятість та інших нормативно-правових актів Управління Держпраці у Волинській області, що підтверджується копією трудової книжки (а.с.8). 30.03.2018 позивачем було подано на ім'я начальника Управління Держпраці у Волинській області дві заяви (а.с.29-30): 1) про надання щорічної відпустки тривалістю 14 календарних днів з 03.04.2018 з виплатою матеріальної допомоги на оздоровлення; 2) про надання одноразової допомоги для вирішення соціально-побутових питань. Стороною відповідача не заперечувалось наявності протягом 2018 року відповідного фонду оплати праці для виплати грошових допомог працівникам управління. Статтею 57 Закону України «Про державну службу» установлено, що державним службовцям надається щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законом не передбачено більш тривалої відпустки, з виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати. Відповідно до ст.12 Закону України «Про відпустки» щорічну відпустку на прохання працівника може бути поділено на частини будь-якої тривалості за умови, що основна безперервна її частина становитиме не менше 14 календарних днів. У випадку поділу щорічної відпустки на частини допомога для оздоровлення може виплачуватися працівникові один раз однією сумою при наданні будь-якої з частин щорічної основної відпустки за заявою працівника (Лист Мінсоцполітики від 10.09.2017 №2416/0/101-17). Тобто, для реалізації права на отримання допомоги на одоровлення, крім наявності коштів відповідного фонду оплати праці, потрібна заява працівника про надання відпустки з виплатою такої допомоги, яка повинна бути реалізована, в першу чергу, шляхом надання відпустки. Право на отримання матеріальної виникає у разі отримання відпустки, а не в разі виникнення права на відпустку. Сторони в судовому засіданні не заперечували, що щорічна відпустка по заяві позивача від 30.03.2018 позивачу не надавалася. Разом з тим, сторони погодилися з тим, що при наданні позивачу частини щорічної відпустки в лютому 2018 року, вона не просила виплатити їй матеріальну допомогу на оздоровлення. Оскільки, відпустка позивачу за заявою від 30.03.2018 не надавалася, відтак матеріальна допомога на оздоровлення не підлягала виплаті. А тому, в задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Відповідно до ч.2 ст.54 Закону України «Про державну службу» державним службовцям може надаватися матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань. Підпунктом 3 пункту 2 Постанови КМУ від 9 березня 2006 р. № 268 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів» зі змінами і доповненнями надано право керівникам органів, зазначених у пункті 1 цієї постанови, у межах затвердженого фонду оплати праці, в тому числі, надавати працівникам матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань та допомогу для оздоровлення при наданні щорічної відпустки у розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати працівника (місячного грошового забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького складу). Представник відповідача в своїх запереченнях щодо другої вимоги позову покликалася саме на те, що надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань є правом, а не обов'язком керівника. А тому, таке не надання не суперечить вимогам закону. Крім того, однією з підстав не надання такої допомоги були відомості про підозру [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, в зв'язку з чим її мали відсторонити від роботи. Разом з тим, представником відповідача було надано суду список працівників управління, яким було виплачено матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у 2018 році (а.с.51-52), в тому числі в період січня-квітня 2018 року. Статтею 2-1 КЗпП України установлено рівність трудових прав громадян України. Забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров'я, інвалідності, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обов'язків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому об'єднанні громадян, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їх прав, за мовними або іншими ознаками, не пов'язаними з характером роботи або умовами її виконання. Практикою Європейського суду з прав людини встановлено, що дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об'єктивного та розумного обґрунтування, у відносно схожих ситуаціях. Відмінність у ставленні є дискримінаційною, якщо вона не має об'єктивного та розумного обґрунтування, іншими словами, якщо вона не переслідує легітимну ціль або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю. Договірна держава користується свободою розсуду при визначенні того, чи та якою мірою відмінності в інших схожих ситуаціях виправдовують різне ставлення (п.п.48,49 Рішення ЄСПЛ у справі «Пічкур проти України» від 07.11.2013, заява №10441/06). Судом встановлено, що допомога для вирішення соціально-побутових питань виплачувалась іншим працівникам в період звернення позивача з відповідною заявою. Відповідачем не надано суду обґрунтування позбавлення позивача права на отримання допомоги для вирішення соціально-побутових питань, як причини для виправдання відмінності у ставленні до позивача в порівнянні з іншими працівниками, які таку допомогу отримали. З матеріалів справи вбачається, що на момент звернення 30.03.2018 позивача з заявою про виплату допомоги для вирішення соціально-побутових питань, вина позивача у вчиненні кримінального правопорушення, пов'язаного з характером роботи або умовами її виконання, встановлена не була. За встановлених обставин, суд дійшов висновку, що у даній справі, відповідач допустив порушення установленого законом майнового права позивача (на отримання допомоги на вирішення соціально-побутових питань), яке захищене Статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Крім того, мала місце різниця у поводженні керівництва управління, яка порушила статтю 14 Конвенції у поєднанні зі ст.1 Першого протоколу. Відтак, позов в цій частині підлягає до задоволення. З оновленого розрахунку середньомісячного заробітку, який було подано позивачем на підставі наданої відповідачем довідки про заробітну плату, і який не оспорював ся стороною відповідача, вбачається, що середня заробітна плата за період, що передував заяві, становить 15 211,41 грн. Тобто, з відповідача в користь позивача слід стягнути невиплачену допомогу для вирішення соціально-побутових питань в розмірі середньомісячного заробітку -- 15 211,41 грн. Разом з тим, не підлягає до задоволення вимога про негайне виконання рішення суду, оскільки присуджене судом стягнення не є заробітною платою в розумінні ст.430 ЦПК України. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, в зв'язку зі звільненням позивача від сплати судового збору при подачі позову, з відповідача в користь держави слід стягнути судовий збір в установленому законом розмірі, як за одну задоволену судом майнову вимогу.

Outcome: partial