Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-02 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначила, що вона є власницею житлового будинку, що знаходиться за адресою : [ADDRESS]. 25.06.2005 року між нею та відповідачем був укладений шлюб. 21.07.2005 року вона зареєструвала на жилу площу як члена сім'ї відповідача, який на той час був її чоловіком. 13.05.2017 року шлюб між ними було розірвано, а з 24.03.2017 року відповідач перестав користуватися житлом за вищезазначеною адресою, не користується ним і до цього часу, тобто протягом 10 місяців. З відповідачем вона перестала спілкуватися одразу після розлучення та не зустрічались і до цього часу. Ніякої домовленості або ж договору стосовно того, що відповідач буде проживати в спірному житлі між ними не має. Всі витрати на утримання будинку та сплату усіх комунальних послуг здійснює позивач. У зв'язку з цим, позивач просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою : [ADDRESS] та позбавити відповідача права користування житловим приміщенням за вищевказаною адресою, знявши його з реєстрації. Також просила стягнути з відповідача судові витрати по сплаті судового збору. Позивач в судове засідання не з'явилася, однак до його початку надала заяву про розгляд справи без її участі. Позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився по невідомій суду причині, однак до його початку надав заяву про розгляд справи без його участі. Проти задоволення позовних вимог не заперечує. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, прийшов до наступного висновку. Згідно копії договору дарування від 20.08.1998 року [PERSON] подарував, [PERSON] прийняла у дар жилий будинок, що знаходиться за адресою : [ADDRESS]. Даний будинок в цілому зареєстрований в МБТІ за [PERSON]. З копії свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] вбачається, що 25.05.2005 року зареєстрували шлюб [PERSON] та [PERSON]. Прізвище дружини після реєстрації шлюбу : «[PERSON]». 13.05.2017 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER]. Прізвище після реєстрації шлюбу : «[PERSON]». З копії домової книги вбачається, що [PERSON] з 21.07.2005 року зареєстрований за адресою : [ADDRESS]. Згідно довідок квартального комітету № 8 від 08.11.2017 року, 31.01.2018 року, [PERSON] проживає разом з сином - [PERSON], 1992 року народження. [PERSON] за адресою : [ADDRESS] не проживає з 24.03.2017 року. Згідно ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно ст.321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений або обмежений в здійсненні права власності. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно ст.405 ч.2 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З норми ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» випливає, що зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про позбавлення права користування житловим приміщенням. Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим таку вимогу, як позбавлення права користування житловим приміщенням. Із вищевикладеного вбачається, що відповідач дійсно не проживає більше року за адресою реєстрації без поважних причин, що створює перешкоди у здійсненні позивачем її права користування та розпоряджання належним їй майном, тому, суд, дослідивши матеріали справи, вважає наявність фактів, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, встановленими, а позов в цій частині підлягає задоволенню. Що стосується позовних вимог про зняття відповідача з реєстрації місця проживання, то вони задоволенню не підлягають, оскільки зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення про позбавлення права користування житловим приміщенням. Таким чином, суд вважає необхідним позовні вимоги задовольнити частково. Крім того, згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч.1 ст.142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Оскільки позивачем при зверненні до суду був сплачений судовий збір в розмірі 704 грн. 80 коп., то у відповідності до вимог ст.142 ЦПК України суд вважає необхідним повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, що відповідно становить 352 грн. 40 коп., а також враховуючи приписи ч.1 ст.141 ЦПК України - здійснити стягнення з відповідача на користь позивача судового збору в розмірі 352 грн. 40 коп., що відповідає пропорційному розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial