Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-22 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою, в якій просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою за адресою: [ADDRESS]; стягнути судові витрати з відповідача. Позов обґрунтований такими обставинами. Позивач є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування від 06.11.2008 року. Позивач та відповідач перебували у шлюбі, проте 19.04.2005 року сторони розірвали шлюб і з того часу відповідач у квартирі не проживає. Відповідач добровільно знятися з реєстраційного обліку відмовився, що на думку позивача порушує її праву володіння, користування та розпорядження належним їй майном на власний розсуд. Позивачу не відомо, де на цей час проживає відповідач. У зв'язку з цим позивач змушена була звернутися до суду з відповідним позовом для захисту своїх прав. Представник позивача у судове засідання не зявилася, подала заяву про розгляд справи за її відсутністю, позов підтримала та не заперечувала проти ухвалення у справі заочного рішення. Відповідач у судові засідання не зявлявся, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив, заяву про розгляд справи за його відсутності не подав. Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Зі згоди представника позивача, викладеної в письмовій заяві, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних в матеріалах справи доказів, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. Дослідивши письмові докази у справі, вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов належить задовольнити, зважаючи на такі обставини. Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] належить на праві власності квартира [ADDRESS] на підставі договору дарування від 06.11.2008 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори [PERSON], та зареєстровано в реєстрі за № 5-2316. Право власності на вказану квартиру зареєстровано в Комунальному підприємстві «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації обєктів нерухомості» 10.11.2008 року за реєстраційним номером 25195666, номер запису 745 в книзі 513пр-106. Згідно з довідкою (випискою з будинкової книги про склад сім'ї та прописку) № 406 від 02.07.2015 року за адресою: [ADDRESS], окрім позивача та її доньки, зареєстрований (починаючи з 05.10.2001 року) також колишній чоловік позивача [PERSON]. Відповідно до відповіді Відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області [PERSON] дійсно зареєстрований за адресою: [INFO]. [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. Шлюб між ними було розірвано, про що в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу Першим відділом реєстрації актів цивільного стану Малиновського районного управління юстиції м. Одеси зроблено запис за № 152 від 19.04.2005 року. Актами від 21.01.2010 року, 17.10.2011 року, 06.07.2015 року встановлено, що [PERSON] не проживає за зазначеною адресою починаючи з жовтня 2008 року. Таким чином, суд вважає доведеним той факт, що [PERSON], будучи зареєстрованою у [INFO] не проживає за зазначеною адресою тривалий час. Зважаючи на той факт, що квартира належить позивачу на праві власності, а відповідач, будучи чоловіком позивача, на відповідній правовій підставі, здійснював користування нею, суд вважає, що між сторонами виникли відносини із приводу користування чужим майном (сервітуту), які регулюються главою 32 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлено щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Оскільки відповідач перестав бути членом сім'ї позивача як власника житла, то суд доходить висновку про припинення існування правової підстави для користування ним квартирою № 6 в будинку 21 по вул. Суднобудівельна в м. Одесі. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] є законними, обґрунтованими та мають бути задоволені. Статтею 7 Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семі днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Виходячи зі змісту цієї норми закону, ухвалене рішення суду про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, є підставою дня зняття цієї особи з реєстрації. Питання щодо судових витрат вирішується судом відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу. Так, в матеріалах справи містяться копія договору № 62 від 05 серпня 2015 року про надання юридичних послуг та копія квитанції від 05 серпня 2015 року про сплату [PERSON] юридичних послуг в розмірі 4000,00 грн. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Outcome: approved