Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-14 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою в якій просить суд постановити рішення яким визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. Позовні вимоги мотивує тим, що вона [PERSON] є власником зазначеного вище житлового приміщення відповідно до свідоцтва на право особистої власності, виданого Кременчуцькою міською Радою народних депутатів № 2139 від 28 грудня 1992 року. Окрім позивачки в квартирі [ADDRESS], зареєстровані її донька [PERSON] [INFO] та колишній чоловік позивачки [PERSON], шлюб з яким був розірваний 6 лютого 1992 року, і саме з цього часу останній у зазначеному вище приміщенні не проживає, витрат по утриманню останньої не несе. Як зазначає позивачка, реєстрація відповідача у спірному приміщенні, на її думку, значною мірою обмежує її права володіння, користування та розпорядження належним їй майном, у зв'язку з чим просить суд постановити рішення яким визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. 28 лютого 2014 року [PERSON] звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до [PERSON] про поділ майна, що є спільною сумісною власністю колишнього подружжя. У мотивування своїх вимог посилався на те, що з 29 грудня 1979 року по 6 лютого 1992 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою. За час перебування у шлюбі вони за спільні кошти придбали кооперативну квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS], а тому їхні частки зазначеної вище нерухомості є рівними. Як зазначає позивач, після розлучення вважав що квартира є спільним майном подружжя, однак в січні 2014 року із позовної заяви [PERSON] довідався про те, що квартира оформлена тільки на відповідачку, у зв'язку з чим просив суд поновити строк звернення до суду та здійснити поділ спільного майна подружжя, визначивши за [PERSON] право власності на ? частину квартири [ADDRESS]. Позивачка (відповідачка) [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги щодо визнання [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] підтримала, посилаючись на наведенні в позовній заяві обставини; щодо зустрічних вимог відповідача про поділ спільного майна подружжя та поновлення строку позовної давності вважає їх необґрунтованими, оскільки твердження позивача про те, що лише в січні 2014 року він дізнався про те, що реєстрація спірного майна здійснена за відповідачкою одноособово, не відповідає дійсності, з тих підстав, що раніше вона вже зверталася до суду з позовною заявою до відповідача, про усунення перешкод в користуванні зазначеним вище житловим приміщенням та зняття останнього з реєстрації. Як зазначила [PERSON] в судовому засіданні, за наслідками розгляду останньої, за участю сторін, судом було постановлено процесуальне рішення та в усному порядку роз'яснено їм з чоловіком право на звернення до суду з позовною заявою про поділ спільного майна подружжя. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, наполягаючи на тому, що реєстрація права на майно придбане під час шлюбу, лише на одного з подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя; в задоволенні позовних вимог [PERSON] щодо визнання його таким, що втратив право на користування спірним житловим приміщення просить відмовити, з тих підстав, що він є співвласником спірного майна, одночасно підтвердив зазначений позивачкою факт, що в спірній квартирі не проживає, витрат по її утриманню не несе. Представник третьої особи ОСББ № 73 - Толстолуцька І.В. пояснила суду, що вона є головою зазначеної організації з 2006 року, однак оскільки мешкала в зазначеному будинку з часу його заселення, тобто з 1988 року, то позивачку [PERSON] знає більше 20 років; зазначила, що відповідача [PERSON] теж знає однак невеликий термін часу, оскільки після розлучення з позивачкою він в зазначеній квартирі не проживав, витрати по її утриманню не ніс. Одночасно зазначила, що надати суду інформацію щодо пайових внесків сплачених за квартиру [ADDRESS] не має можливості, оскільки зазначенні документи відсутні. Суд, вислухавши пояснення сторін, третьої особи, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 29 грудня 1979 року між сторонами був зареєстрований шлюб, якій згідно до вимог статті 44 КпШМ Української РСР, вважався припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану, тобто 6 лютого 1991 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу НОМЕР. Зі змісту дослідженого в судовому засіданні ордеру на жиле приміщення в будинку жилищно-будівельного кооперативу № 226, виданого 10 листопада 1988 року виконавчим комітетом Кременчуцької міської Ради народних депутатів ордеру вбачається, що останній був виданий на ім'я члена ЖСК [PERSON] та її сім»ю з трьох осіб, а саме чоловіка [PERSON] та двох дітей - сина [PERSON] та доньку [PERSON]. 28 грудня 1992 року [PERSON] на підставі рішення Крюківської районної Ради народних депутатів № 719 від 3 грудня 1992 року про оформлення права приватної власності на кооперативні квартири видано свідоцтво про право власності на квартиру за № 2139, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Оскільки спірні правовідносини щодо набуття права власності на спірну квартиру та її поділ виникли до 2004 року, до них застосовуються положення Кодексу про шлюб та сім'ю Української РСР в редакції 1969 року, а правовідносини щодо визнання особи, такою що втратила право на користування житловим приміщенням виникли у 2014 році, тому вони повинні регулюватися нормами Цивільного Кодексу України в редакції 2004 року. Відповідно до статті 22 КпШС Української РСР майно нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користуються рівними правами на майно і в тому випадку, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного доходу. Статтею 146 ЖК України визначено, що поділ квартири в будинку житлово-будівельного кооперативу і його дружиною допускається в разі розірвання шлюбу між ними, якщо пай є спільною власністю подружжя і якщо кожному з колишнього подружжя є можливість виділити ізольоване жиле приміщення в займаній ними квартирі. Поділ квартири провадиться за згодою між колишнім подружжям, а в разі відсутності згоди - за рішенням суду. Відповідно до пункту 6 підпункту «а» постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 вересня 1987 року із змінами та доповненнями, внесеними згідно з постановами Пленуму Верховного Суду України № 13 від 25 грудня 1992 року та № 15 від 25 травня 2998 року «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» пай внесений подружжям в ЖБК у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, а після повної сплати пайового внеску - квартира є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах. Як достовірно встановлено в судовому засіданні та не заперечується сторонами по справі, в період подружнього життя позивач з відповідачем придбали кооперативну квартиру розташовану за адресою: [ADDRESS], яка відповідно до наведених вище вимог сімейного та житлового законодавства є об'єктом їх спільної сумісної власності. Статтею 71 Цивільного кодексу Української РСР (в редакції 1963 року) передбачено, що загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Зазначене положення про загальний строк позовної давності узгоджується з положеннями статті 257 Цивільного кодексу України, якою встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до частини 3 статті 29 КпШС Української РСР для захисту порушеного права відносно спільного майна подружжя встановлюється трирічний строк позовної давності. Положеннями статті 75 Цивільного кодексу Української РСР (в редакції 1963 року) позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін. Згідно статті 76 Цивільного кодексу Української РСР (в редакції 1963 року) перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Відповідно до статті 80 Цивільного кодексу Української РСР (в редакції 1963 року) закінчення строку позовної давності до пред»явлення позову є підставою для відмови в позові. Приймаючи до уваги, достовірно доведений та встановлений судом факт звернення позивачки [PERSON] до відповідача [PERSON] у 2000 році з позовом про усунення перешкод в користуванні спірним житловим приміщенням шляхом зняття останнього з реєстрації за наслідками розгляду якого 31 травня 2000 року Крюківським районним судом міста Кременчука Полтавської області постановлено ухвалу про закриття провадження по справі, суд приходить до висновку, що саме в травні 2000 року [PERSON] дізнався про порушення свого права на спільну власність подружжя. За викладених обставин, суд приходить до висновку що обставини на які посилається позивач [PERSON] при зверненні до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя , в тій частині що про порушення свого права на спільну власність подружжя він дізнався лише в 2014 році після отримання позовної заяви [PERSON] про визнання його таким що втратив право на користування житловим приміщення суперечать дослідженим в судовому засіданні доказам і вважає, що початком перебігу строків позовної давності є день ухвалення Крюківським районним судом міста Кременчука Полтавської області ухвали про закриття провадження по справі, а саме 31 травня 2000 року. З огляду на викладене вище, суд вважає, що встановлений законом строк позовної давності пропущений позивачем [PERSON] без поважних на те причин, і як наслідок приходить до висновку про необхідність застосування наслідків спливу строку позовної давності та відмову в задоволенні позову про поділ спільного майна подружжя. Відповідно до статті 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Вимогами частини 2 статті 386 Цивільного кодексу України передбачено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчиненню нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно довідки ОСББ № 73 за номером 180/12 від 23 грудня 2013 року, у вказаній вище квартирі [ADDRESS], окрім позивачки, також зареєстровані [PERSON] колишній чоловік позивачки та [PERSON] [INFO] донька власника. Приймаючи до уваги надані суду докази, враховуючи пояснення самого відповідача [PERSON] якій підтвердив факт не проживання в спірній квартирі з моменту розлучення подружжя, тобто з лютого 1991 року, суд приходить до висновку, що останнім порушено право позивача на володіння та розпорядження майном, що перебуває у нього на праві власності, оскільки відповідач, будучи зареєстрованим в належній позивачці квартирі, порушує права та законні інтереси власника на свій розсуд володіти і розпоряджатись належним майном, в зазначеній квартирі не проживає, витрат по її утриманню не несе. Відповідно до вимог статті 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Вимогами частини 2 статті 405 Цивільного кодексу України встановлено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку, що відповідачем втрачено право на користування зазначеним житлом, оскільки він, як член сім'ї власника, відсутній у вказаній квартирі більше одного року без поважних причин. Окрім того, суд вважає, що підстави для закриття провадження у справі на підставі пункту 2 частини 1 статті 205 ЦПК України відсутні, оскільки на підтвердження своїх вимог, що підтверджують факт не проживання відповідача у спірному житловому приміщенні, позивачка посилається на інші підстави та вимоги чинного законодавства. Враховуючи викладене, приймаючи до уваги те, що відповідач [PERSON] в добровільному порядку не виписався з квартири, порушуючи при цьому право позивача розпоряджатися своїм майном, а також те, що він відсутній за місцем реєстрації понад один рік без поважних причин, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог [PERSON] щодо визнання відповідача такими, що втратив право користування житловим приміщенням, у зв'язку з чим вони підлягають задоволенню.

Outcome: approved