Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-12 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] , за участю третьої особи [PERSON] , про стягнення аліментів на утримання повнолітньої доньки, яка продовжує навчання, мотивуючи позовну заяву тим, що рішенням суду від 10.10.2011 року шлюб між сторонами було розірвано. Від шлюбу сторони мають повнолітню доньку [PERSON] , [INFO] , яка наразі є студенткою І курсу Вінницького торговельно-економічного інституту КНТЕУ, денної форми навчання на контрактній основі. Оскільки після розірвання шлюбу відповідач не надавав допомоги на утримання дитини, [PERSON] звернулася в суд з позовом про стягнення аліментів. Так, рішенням суду від 25.05.2011 року з [PERSON] на користь [PERSON] було стягнуто аліменти на утримання доньки. Після досягнення донькою повноліття відповідач матеріальної допомоги на її утримання не надає. Позивач не в змозі самостійно утримувати доньку та сплачувати за навчання, тому вона звернулася до суду з даним позовом. Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили суд їх задовольнити з підстав викладених в позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, надав відзив на позовну заяву та пояснив, що відповідач працює вчителем ЗОШ №14 ВМР і середній розмір його заробітної плати складає 8915,00 грн. [PERSON] хворіє на невиліковну хворобу - цукровий діабет 1 типу середньої тяжкості та рядом інших пов`язаних з цим хвороб. Загальна вартість ліків на місяць становить 4178,00 грн. В зв`язку зі станом здоров`я, відповідач змушений лікуватись в санаторії «Карпати» по 24 дні кожний рік, вартість якого складає 38136,00 грн. Крім того, відповідач проживає разом з матір`ю, яка отримує мінімальний розмір пенсії за віком, непрацездатна, в результаті чого він самостійно оплачує комунальні послуги. Оскільки розмір заробітної плати є недостатнім , відповідач змушений економіти на ліках, обстеженні, що погіршує його стан здоров`я. З огляду на це, [PERSON] не в змозі надавати матеріальну допомогу дитині. В зв`язку з надходженням відзиву, позивачем було подано суду відповідь на відзив, зі змісту якого вбачається, що доводи відповідача не відповідають дійсності. Так, [PERSON] також отримує пенсію по інвалідності в сумі 1564,00 грн. Мати відповідача працює, тому отримує і заробітню плату, і пенсію. Також відповідач проживає не лише з матір`ю, а й з братом, який працює та отримує заробітну плату. Таким чином, обов`язок оплати комунальних платежів за місцем проживання відповідача, лежить не лише на ньому, як зазначено у відзиві, а на всіх трьох проживаючих. У відзиві відповідач вказує про витрачання коштів на своє лікування та обстеження. Проте ним не надано на підтвердження цього жодного доказу. Роздруківки цін на ліки з сайту, не доводять придбання їх відповідачем. Інсулін йому надається безоплатно. Обстеження відповідачу рекомендовано проходити періодично, що не потребує значних коштів. При цьому відповідач витрачає значні кошти на власний відпочинок за кордоном. Разом з тим, донька сторін також потребує лікування, оскільки хворіє на ряд хронічних важких хвороб. Таким чином, усі доводи відповідача щодо його незначних доходів та великих витрат, є надуманими та не доведеними, а заперечення проти позову направленні лише на ухилення від виконання обов`язку батька утримувати свою єдину доньку. Представником відповідача було подано суду заперечення на відповідь на відзив, в якому вказано, що відповідь на відзив містить неправдиві відомості. Розмір заробітної плати вказано без відрахувань. З урахуванням літнього віку матері та безлічі вікових хвороб, на які вона хворіє, її заробітної плати на оплату комунальних платежів не вистачає, тому їх оплачує відповідач. Твердження про те, що разом з відповідачем проживає брат не відповідає дійсності, оскільки останній лише зареєстрований у квартирі, однак не проживає. Посилання позивача на факти стягнення аліментів на утримання доньки по досягненню нею 18 років як на підставу можливості і в подальшому сплачувати аліменти по досягненню нею 23 років суперечить вимогам ст. 198 СК України. На даний час [PERSON] потребує постійного медикаментозного та санаторно-курортного лікування, а також постійних обстежень і з кожним роком ця потреба зростає. З огляду на викладене, відповідач не взмозі надавати матеріальну допомогу, яку вимагає [PERSON] Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явилася, хоча про час, дату та місце судового розгляду повідомлялася належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що позов слід задовольнити частково з таких підстав. Ухвалою суду від 08.05.2019 року було задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів та Зобов`язано Управління Пенсійного фонду України в м.Вінниці надати копії рішень про призначення: [PERSON] пенсії по інвалідності; [PERSON] - пенсії за віком. Також зобов`язано Головний центр обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України надати суду відомості внесені до реєстрів Державної прикордонної служби України стосовно перетину кордону, у період часу з 01.01.2016 року по день надання відомостей, [PERSON] , для дослідження в судовому засіданні. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно із свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого 21.02.2001 року відділом реєстрації актів громадського стану Вінницької міської ради Вінницької області, батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 2). Судом встановлено, що рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 25.05.2011 року, справа № 2-2442/11, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дочки [PERSON] , [INFO] , в розмірі ј частини його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 29.04.2011 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с. 11). Відповідно до рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 10.10.2011 року, справа № 2-2442/11 шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 28.06.1997 року Вінницьким міським відділом реєстрації актів громадського стану, актовий запис №1250, розірвано. Визначено прізвище позивача після розірвання шлюбу [PERSON] (а.с. 12). З довідки № 05-21/828 від 13.02.2019 року, виданої МКП «Управляюча компанія «Господар Люкс» вбачається, що позивач по даній справі та її донька [PERSON] проживають за адресою: [ADDRESS] (а.с. 10). Згідно із довідкою Вінницького торговельно-економічного інституту №38 від 13.02.2019 року, [PERSON] є студентом 1 курсу денної форми навчання, яка навчається за умовами договору про навчання обліково-фінансового факультету Вінницького торговельно-економічного інституту КНТЕУ. Термін навчання з 01.09.2018 року по 29.06.2022 року. Стипендію не отримує (а.с. 6). Відповідно до умов договору №693 ОБОд про навчання від 15.08.2018 року, вартість навчання [PERSON] становить 42400,00 грн. (а.с. 7-9). Матеріали справи містять докази про часткову оплату позивачем послуг за навчання доньки сторін (а.с. 75-77). Як вбачається з висновку лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я №223 від 22.03.2019 року, [PERSON] пребуває на стаціонарному лікуванні в терапевтичному відділенні №1 з діагнозом цукровий діабет 1 тип середньої важкості ст. декомпенсації потребує лікування в реабілітаційному відділенні санаторію за профілем кардіо-пульмональна реабілітація тривалістю 24 дні (а.с. 44). Згідно із виписки з медичної карти хворого денного стаціонару консультативної поліклініки ВОКВЕЦ №829, [PERSON] був госпіталізований з 19.03.2019 року по 28.03.2019 року. Хворіє на цукровий діабет з 2009 року. Вузли в щитовидній залозі виявлені з 2009 року. Гіпертонічна хвороба на протязі 11 років. Госпіталізацію було здійснено на підставі наступного діагнозу: цукровий діабет тип 1, середньої важкості, в стадії компенсації; ХХН І діабетична нефропатія ІІІ ст.; діабетичний стеатогепатоз; діабетична непроліферативна ретинопатія обох очей; Початкова ускладнена катаракта обох очей; діабетична дистальна сенсорна полінейропатія ніг, початкова стадія; синдром діабетичної стопи; гіпертонічна хвороба ІІ ст. 2 ст. гіпертензивне серце; ризик високий ІІІ СН І ФК І; аутоімунний тиреоідит гіпертрофічна форма, зоб І з вузлоутворенням, еутиреоз; сечокам`яна хвороба (а.с. 50). Суд не приймає до уваги роздруківки з сайтів щодо цін на ліки, оскільки вони є не належним доказом та не підтверджують факт придбання їх відповідачем. Також відповідачем не надано доказів на підтвердження витрачання ним коштів на своє обстеження та оплату вартості за перебування в санаторії «Карпати». Згідно із ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно із ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Відповідно до ч. 1 - ч. 3 ст. 83 ЦПК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач - разом з поданням відзиву. Сторонами у справі відповідно до ч. 4 ст. 83 ЦПК України, не було повідомлено про неможливість подання доказів у встановлений законом строк. Крім того, будь-які інші докази, ніж ті, що були надані відповідачем разом із відзивом, до суду сторонами по справі подані не були. Будь-які клопотання про витребування доказів по справі в зв`язку з неможливістю їх самостійного надання та заяви про забезпечення доказів до суду сторонами у справі не подавалися. Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. Разом з тим, суд не ставить під сумнів вживання відповідачем ліків, в зв`язку з хворобами. З матеріалів справи вбачається, що мати відповідача [PERSON] отримує пенсію за віком ( а.с. 51). На виконання ухвали суду Управлінням Пенсійного фонду України в м.Вінниці було надано суду відомості про призначення відповідачу та його матері пенсій. Так, відповідач отримує пенсію по інвалідності, третя група загального захворювання, з 2018 року в розмірі 1564,00 грн. (а.с. 108). Відповідно до протоколу №12261 від 05.04.2008 року [PERSON] призначено пенсію за віком в розмірі 605,39 грн. (а.с. 107). Також на виконання ухвали суду Головним центром обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України надано суду відомості про те, що [PERSON] перетинав державний кордон 13.06.2017 року (виїзд), 04.08.2017 року (в`їзд), 01.02.2018 року (виїзд), 09.02.2018 року (в`їзд) (а.с. 123). Суд не приймає до уваги твердження представника позивача про те, що відповідач щороку відпочиває за кордоном, оскільки вони не підтвердженні жодними належними доказами, а з отриманих вказаних вище відомостей не вбачається мета перетину кордону. Таким чином, факт перетину кордону підтверджений, а мета поїздок - ні. Як вбачається з довідки ЗШ №14 ВМР №1370 від 24.04.2019 року, [PERSON] перебував по тимчасовій непрацездатності: з 19.03.2019 року по 29.03.2019 року - доліковувався в реабілітаційному відділенні та з 30.03.2019 року по 22.04.2019 року - лікувався в санаторії «Карпати» (а.с. 133). Дані факти також підтверджуються листами непрацездатності (а.с. 135, 136). Згідно довідки про доходи №1369 від 24.04.2019 року, [PERSON] працює у ЗШ №14 ВМР на посаді вчителя фізкультури та загальна сума його доходу за період з 04.2018 року по 03.2019 року, за винятком аліментів, становить 117368,07 грн. (а.с. 134). Відповідно до довідки про доходи ДУ «Вінницька УВП (№1)» №82 від 18.04.2019 року, [PERSON] працює в даній установі на посаді бібліотекаря 1 категорії та загальна сума доходу за період з квітня 2018 року по травень 2019 року становить 72937,56 грн. (а.с. 138). Також в матеріалах справи міститься довідка про доходи брата відповідача, згідно якої [PERSON] працює у ДУ «Вінницька УВП (№1)» на посаді фахівця та загальна сума доходу за період з квітня 2018 року по травень 2019 року становить 87398,45 грн. (а.с. 139). Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] проживає в [ADDRESS] , разом із матір`ю [PERSON] та братом [PERSON] (а.с. 140). Суд критично ставиться до пояснення представника відповідача, що брат зареєстрований в квартирі, однак не проживає, так як доказів цього суду надано не було. З єдиного рахунку по оплаті житлово-комунальних послуг за адресом: [ADDRESS] , (де проживає відповідач) станом на 01.02.2019 року оплата становить 2718,45 грн. (а.с. 49). Суд не бере до уваги твердження представника відповідача щодо того, що відповідач самостійно оплачує комунальні послуги, оскільки це не підтверджено доказами. Також з матеріалів справи встановлено, що з ним проживають мати, яка отримує пенсію та заробітну плату, та брат, який офіційно працевлаштований. Відповідачем не надано суду жодного доказу на підтвердження наявності у матері безлічі вікових хвороб, які потребують значних коштів для лікування, її перебування на утриманні сина та те, що вона потребує такого утримання від позивача. Таким чином, всі мешканці працевлаштовані, отримують доходи, в результаті чого кожен з них має обов`язок та можливість оплачувати комунальні послуги. Суд звертає увагу, що дитина сторін також має проблеми зі здоров`ям, перебуває на «Д» обліку з приводу пігментного невусу грудної клітини, сколіотичної постави, міопії слабкого ступеню (а.с. 148, 149). Суд критично ставиться до твердження представника відповідача з приводу того, що відповідач не в змозі надавати матеріальну допомогу дитині, оскільки утримання дитини є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька. Слід відзначити, що відповідач виконував свій обов`язок (сплачував аліменти) до повноліття дитиною, а наразі заперечує можливість продовжувати надавати дану допомогу посилаючись на стан здоров`я, доходи. При цьому, дані обставини існували і до досягнення дитиною повноліття (відповідач отримував пенсію, заробітну плату, хворів на цукровий діабет та інші захворювання), проте він виконував свій обов`язок. Отже, доводи відповідача про не має можливості надавати допомогу на утримання доньки в звя`зку з невиліковною хворобою, не заслуговують на увагу, оскільки вказане не звільняє його від обов`язків по утриманню його доньки. Згідно із п. 15 Постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» у відповідності до ч.1 ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати свою дитину до досягнення нею повноліття, а у випадках передбачених статтями 198, 199 цього Кодексу, і своїх повнолітніх дочку, сина. Згідно зі ст. 199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 20 Постанови від 15.05.2006 р. № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Відповідно до ст. 200 СК України, суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дітей у твердій грошовій сумі або у частці від заробітку (доходу) платника аліментів. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. При цьому СК України виходить із принципу рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону надавати матеріальну допомогу повнолітнім сину чи доньці, які продовжують навчання, зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає їх дитина. В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 серпня 2018 року у справі № 748/2340/17 зроблено висновок по застосуванню статті 199 СК України, який полягає в тому, що «обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: походження дитини від батьків або наявність між ними іншого юридично значущого зв`язку (усиновлення); досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину)». Отже, для вирішення питання щодо стягнення аліментів суд має з`ясувати три складові: чи повнолітня дитина продовжує навчання, чи потребує вона матеріальної допомоги та чи може надавати таку матеріальну допомогу один з батьків, який не приймає участі в утриманні дитини. Так, судом враховується, що дитина проживає разом з матір`ю та навчається у Вінницькому торговельно-економічному інституті на контрактній основі в зв`язку з чим несе значні витрати, має проблеми зі здоров`ям,відповідач є працездатною особою, офіційно працевлаштований, отримує достатню заробітну плату, також пенсію по інвалідності, хворіє на цукровий діабет та ряд інших пов`язаних з цим хвороб, інших утриманців не має, тому він зобов`язаний та спроможний надавати матеріальну допомогу доньці, яка продовжує навчання. Враховуючи викладене вище та те, що відповідач хворіє на невиліковну хворобу, в зв`язку з чим потребує постійного підтримуючого лікування, засад розумності і справедливості, а також забезпечення інтересів повнолітньої дочки сторін, суд дійшов висновку, що аліменти в розмірі 1/5 частини від усіх видів заробітку (доходу) відповідача, що буде стягуватись на утримання повнолітньої доньки на період її навчання в закладі, але не більше ніж до досягнення нею 23-річного віку, буде обґрунтованим і законним, а тому позов підлягає частковому задоволенню. Оскільки позивач був звільнений від сплати судового збору, згідно зі ст. 141 ЦПК України, судовий збір слід стягнути з відповідача в дохід держави в розмірі 768,40 грн. Щодо вимоги позивача про відшкодування витрат на правничу допомогу, то вона задоволенню не підлягають з таких підстав. За змістом ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати в тому числі на професійну правничу допомогу. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Адвокатом Герасимишиною Т.В. надано суду ордер серії ВН №068711 від 02.05.2019 року на представництво інтересів [PERSON] (а.с. 67), свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю (а.с. 68), попередній розрахунок суми судових витрат (а.с. 74). З матеріалів справи вбачається, що між адвокатом [PERSON] та позивачем [PERSON]. 15.04.2019 року був укладений договір про надання правничої допомоги (а. с. 72), зі змісту якого вбачається, що розмір гонорару визначений у сумі 4000,00 грн. Частиною 3 ст. 137 ЦПК України визначено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Представником позивача було надано суду акт, в якому міститься детальний опис робіт, виконаних адвокатом та їх вартість, проте у ньому не зазначені обсяги виконаних робіт (а.с. 177). Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента у судовому процесі, сторонам необхідно надати суду відповідні докази: договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.); документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження та ін.); докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги. Верховний Суд у постанові від 03 травня 2018 року в справі №372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат, стороні на користь якої ухвалено судове рішення. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Надання доказів про розмір витрат на професійну правничу допомогу не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи має подати детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Крім того, при визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Самостійно виготовлена адвокатом квитанція від 15.04.2019 року не є тим документом, що в розумінні ч. 3 статті 137 ЦПК України, дає підстави для визначення розміру суми правової допомоги. Даний вид квитанції не підтверджує, що позивач понесла витрати на правничу допомогу у вказаному розмірі. Також позивач суду не надав акт прийому-передачі юридичних послуг, в зв`язку з чим не вбачається за можливе судом дослідити вказаний обсяг виконаної та прийнятої роботи. Отже, враховуючи майновий стан відповідача, характер спору, а також те, що позивачем не було надано належного документу, що свідчить про оплату гонорару та акту приймання-передачі виконаних робіт, що давали б підстави для відшкодування судових витрат за надання правничої допомоги в розмірі 4000 грн., суд вважає, що зазначені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4000,00 грн., належним чином не підтверджені та не обґрунтовані, становить надмірний тягар для відповідача, а тому дана вимога не підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 430 ЦПК України, суд допускає рішення в частині стягнення аліментів до негайного виконання у межах суми платежу за один місяць. На підставі викладеного та

Outcome: partial