Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-10 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про поділ спільного майна подружжя шляхом стягнення з відповідача на її користь 1/2 частини вартості автомобіля, як об'єкта спільної сумісної власності подружжя. На обґрунтування вимог позову позивач в позовній заяві та в судовому засіданні вказала, що 15.10.2011 року уклала шлюб з відповідачем. В період шлюбу ними було придбано автомобіль ВАЗ 2109, 1991 року випуску (н.з. на час придбання [NUMBER]) вартістю 38000 грн. Автомобіль був зареєстрований на ім'я відповідача. Вказуючи на те, що частки подружжя у праві спільної сумісної власності на вказаний автомобіль рівні та автомобіль є неподільною річчю - позивач просила стягнути з відповідача на її користь компенсацію вартості її частки в спільній власності на даний автомобіль в сумі 19000 грн., виділивши автомобіль у власність відповідача. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали та просили його задовольнити. Відповідач та його представник в судовому засіданні позов не визнали, вказавши, що дійсно в період шлюбу сторін було придбано спірний автомобіль. Після припинення шлюбних відносин, але до розірвання шлюбу відповідач без отримання на те згоди позивача продав вказаний автомобіль за 15000 грн. та половину даної суми віддав позивачу. Вважають, що вразі незгоди позивача з такими діями відповідача щодо продажу автомобіля вона відповідно до ст. 65 Сімейного кодексу України має змогу ставити питання про визнання правочину щодо продажу спільного майна недійсним, але підстав для поділу майна, яке на час такого поділу відсутнє, та підстав для стягнення з відповідача половини вартості такого майна, на думку відповідача, немає. Крім того відповідач та його представник не погоджуються з визначеною позивачем вартістю спірного автомобіля, вказавши, що на час продажу автомобіля відповідачем він був оцінений в 15000 грн. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази (копію свідоцтва про шлюб сторін; розписку [PERSON] від 18.05.2013 року; повідомлення Центру надання послуг, пов'язаних з використанням автотранспортних засобів з обслуговування м. Миколаєва УДАІ УМВС України в Миколаївській області від 04.10.2014 року №1921; довідку Центру надання послуг, пов'язаних з використанням автотранспортних засобів з обслуговування м. Миколаєва УДАІ УМВС України в Миколаївській області від 03.10.2014 року №Б-31; довідку ТОВ «Нікофарм» від 11.12.2014 року №48; копію рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 23.09.2014 року), суд приходить до висновку про можливість часткового задоволення позову. В судовому засіданні встановлено, що сторони уклали шлюб 15.10.2011 року, який розірваний за рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 23.09.2014 року, що набрало законної сили 06.10.2014 року. В період шлюбу сторони придбали автомобіль ВАЗ 21093, який 22.05.2013 року був зареєстрований за відповідачем [PERSON] та отримав номерний знак [NUMBER]. 01.07.2014 року відповідач зняв з обліку вказаний автомобіль та розпорядився ним. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Оскільки автомобіль ВАЗ 21093 (н.з. [NUMBER]) набутий відповідачем в період його перебування в шлюбі з позивачем, то вказаний автомобіль відноситься до об'єктів спільної сумісної власності подружжя та частки сторін у праві власності на даний автомобіль рівні. При цьому, відповідно до повідомлення Центру надання послуг, пов'язаних з використанням автотранспортних засобів з обслуговування м. Миколаєва УДАІ УМВС України в Миколаївській області від 04.10.2014 року №1921 відповідач 01.07.2014 року зняв вказаний автомобіль з обліку. Відповідач вказує, що він самостійно розпорядився даним автомобілем, продавши його іншій особі. Суд вважає безпідставними заперечення відповідача щодо неможливості стягнення з нього компенсації вартості частки позивача з посиланням на ст. 65 Сімейного кодексу України, яка закріплює презумпцію згоди іншого подружжя на розпорядження спільним майном в період шлюбу та інший спосіб захисту щодо можливості визнання правочину щодо продажу спільного майна недійсним. По-перше, відповідно до ч.3 ст. 65 Сімейного кодексу України для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. По-друге, сам відповідач визнав, що розпорядився спірним автомобілем без згоди позивача, що спростовує визначену законом презумпцію згоди і вказана обставина відповідно до ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню. Крім того, така презумпція також спростовується і тим, що сторони хоч і перебували в липні 2014 року в зареєстрованому шлюбі, але шлюбні відносини між ними були припинені в листопаді 2013 року, що визнається сторонами та встановлено рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 23.09.2014 року про розірвання шлюбу сторін. Таким чином, відповідач розпорядився спільним автомобілем сторін на свій розсуд проти волі позивача і не в інтересах сім'ї (оскільки сім'я сторін на той час фактично розпалася), при цьому відповідач не надав належних та допустимих доказів про те, що сплатив позивачу належні їй кошти від продажу спільного майна, а позивач такий факт заперечує. Відповідно до п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. За такого суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача вартості 1/2 частини автомобіля ВАЗ 21093 (н.з. [NUMBER]). Що ж стосується посилання сторони відповідача на наявність іншого передбаченого ч.2 ст. 65 Сімейного кодексу України способу захисту шляхом звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, то суд вважає за необхідне звернути увагу на наступне. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таким чином позивач самостійно обирає спосіб захисту свого порушеного права. При цьому, положення ст. 65 Сімейного кодексу України стосуються правовідносин щодо реалізації права подружжя на розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. В даному ж випадку позивач не ставить перед судом вимог щодо захисту її прав на розпорядження спільним майном подружжя, а суд розглядає самостійні правовідносини сторін щодо поділу спільного майна подружжя (ст.ст. 69-71 Сімейного кодексу України). Вирішуючи питання щодо визначення вартості спірного автомобіля, суд виходить з того, що спільної домовленості між сторонами або експертної оцінки щодо вартості проданого автомобіля немає. При цьому, позивач вважає, що вартість спірного автомобіля підтверджується розпискою від 18.05.2013 року, відповідно до якої вказаний автомобіль був придбаний за 2900 доларів США, тому позивач оцінила спірний автомобіль в 38000 грн., а надані відповідним підрозділом ДАІ дані щодо вартості спірного автомобіля, на думку сторони позивача, не підлягають врахуванню, оскільки ДАІ не наділена повноваженнями щодо такої оцінки. Суд не може погодитись з позицією сторони позивача в цій частині з наступних підстав. По-перше, відповідно до п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. При цьому, вартість вказана в повідомленні Центру надання послуг, пов'язаних з використанням автотранспортних засобів з обслуговування м. Миколаєва УДАІ УМВС України в Миколаївській області від 04.10.2014 року №1921 є більш наближеною в часі до часу розгляду справи в суді, аніж сума, вказана в розписці від 18.05.2013 року. По-друге, сума коштів, що вказана в розписці від 18.05.2013 року, є ціною договору, яка залежить від домовленостей сторін договору (ч.1 ст. 632 ЦК України) та має значну долю суб'єктивізму. Крім того, визначена в даній розписці валюта не відповідає вимогам ст. 524 ЦК України щодо валюти зобов'язання. Вартість же спірного автомобіля, що вказана в повідомленні Центру надання послуг, пов'язаних з використанням автотранспортних засобів з обслуговування м. Миколаєва УДАІ УМВС України в Миколаївській області від 04.10.2014 року №1921, навпаки надана суду незацікавленим в спірних правовідносинах суб'єктом та така вартість містилась в офіційних реєстраційних даних спірного автомобіля. По-третє, відповідно до ч. 5 ст. 656 ЦК України окремі види майна можуть мати визначені нормативними актами особливості їх придбання. Ст. 34 Закону України «Про дорожній рух» передбачає обов'язкову реєстрацію транспортних засобів. Процедура такої реєстрації визначена Порядком державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 року №1388, пункт 8 якої визначає перелік документів, які підтверджують правомірність придбання транспортних засобів. Серед таких документів (в редакції, що діяла на час складення розписки від 18.05.2013 року) передбачені договори та угоди, укладені на товарних біржах на зареєстрованих у Департаменті Державтоінспекції бланках, інші засвідчені в установленому порядку документи, що встановлюють право власності на транспортні засоби. Таким чином, сама по собі вказана розписка не була достатньою та вичерпною підставою для купівлі-продажу автомобіля та його реєстрації за відповідачем і комплекс описаних вище обставин вказує на необхідність для суду при конкуренції змісту розписки та офіційних даних з відповідних реєстрів надати перевагу таким офіційним даним. У зв'язку з цим суд приходить до висновку, що єдиними наявними у суду належними офіційними даними щодо вартості спірного автомобіля є дані повідомлення Центру надання послуг, пов'язаних з використанням автотранспортних засобів з обслуговування м. Миколаєва УДАІ УМВС України в Миколаївській області від 04.10.2014 року №1921 щодо того, що спірний автомобіль був оцінений в 15000 грн. За такого суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача належить стягнути вартість 1/2 частини автомобіля ВАЗ 21093 (н.з. [NUMBER]) в сумі 7500 грн. При цьому, оскільки позов містить вимоги про стягнення компенсації в більшому розмірі та вимоги про виділ відповідачу у власність спірного автомобіля - такі вимоги не можуть бути задоволені в повному обсязі, оскільки розмір компенсації визначений судом в меншому розмірі, а вимоги щодо виділу відповідачу у власність автомобіля задовольнити неможливо, оскільки відповідач на час розгляду справи в суді даним автомобілем розпорядився відчуживши його. Таким чином, позов підлягає частковому задоволенню - з відповідача на користь позивача слід стягнути 7500 грн. Відповідно до ст. 88 ЦПК України оскільки позов підлягає частковому задоволенню, - з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 243,60 грн. На підставі викладеного та ст.ст. 60, 65, 70 ч.1, 71 Сімейного кодексу України та

Outcome: partial