Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-19 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою, яку надалі неодноразово уточнювала, про визнання недійсними довіреності та договорів купівлі-продажу квартири [ADDRESS], встановлення факту недостовірності підпису та що [PERSON] не підписувала довіреності від 14.08.2010 р., про визнання права власності на зазначену квартиру, витребування квартири з чужого незаконного володіння, посилаючись на те, що договорами купівлі-продажу порушено її право власності. Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнав, посилаючись на те, що жодних порушень закону при укладенні договору відчуження майна не було, [PERSON] є добросовісним та на законних підставах власником майна. Відповідач [PERSON], треті особи до суду не з'явилися. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні докази та матеріали справи, вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. У судовому засіданні встановлено, що позивачеві [PERSON], 1936 року народження, разом з її чоловіком [PERSON] належала, відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів 28 грудня 1993 р. та записаного у реєстрову книгу за № 4-5409 згідно з розпорядженням від 28.12.1993 р. № 28809 на праві спільної часткової власності у рівних частках трьохкімнатна квартира за № 72, загальною площею 66,1 кв.м., у будинку [ADDRESS]. Свідоцтво зареєстровано КП «ОМБТІ та РОН» і записано у реєстрову книгу 48 пр за № 123 стор. 184. Співвласник [PERSON] помер [INFO]. Свідоцтво про право власності на спадщину за законом на ? частку зазначеної квартири було видано дружині спадкодавця [PERSON] державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори 4.07.2992 р. за реєстром № 3- 2933. Свідоцтво зареєстровано КП «ОМБТІ та РОН» і записано у реєстрову книгу під № 449 пр стор. 28 реєстр 565. Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Із частини 2 цієї статті вбачається, що на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження його майна. Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші, не заборонені законом, угоди. 14.08.2010 р. [PERSON] своєю довіреністю, посвідченою приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованою у реєстрі за № 44, уповноважила [PERSON] - свого сина - розпоряджатися всім її майном, з чого б воно не складалося і де б воно не знаходилося, доручила ведення всіх її справ, у тому числі, з правом відчуження та розпорядження належним їй рухомим та нерухомим майном на свій власний розсуд; надала право укладати всі дозволені законом правочини цивільно-правового характеру, в тому числі, договори купівлі-продажу тощо. Довіреність видана на строк 10 (десять) років з правом передоручення і дійсна до 14 серпня 2020 р. Зазначена довіреність зареєстрована у Єдиному реєстрі довіреностей (перевірка дійсності довіреності) 14.08.2010 р. Згідно зі ст. 237 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Відповідно до ст. 238 ЦК України, представники може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Доводи позивача, що довіреності вона не видавала, не найшли свого підтвердження та спростовуються наявними доказами. Посилання представника позивача у судовому засіданні на те, що у довіреності зазначено ім'я та по батькові повіреного [PERSON], як [PERSON], а не [PERSON], не є підставою для визнання довіреності недійсною. Згідно з ч. 3 ст. 60 ЦК України, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Учасники процесу фактично не висловили у судовому засіданні сумнівів щодо особи, якій ця довіреність видана, - сина позивача [PERSON] - [PERSON]. Відповідно до ч. 3 ст. 244 ЦК України, довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Згідно з ч. 1 ст. 245 ЦК України, форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин. Довіреність [PERSON] відповідає усім зазначеним нормам закону. 19.08.2010 р. на підставі цієї довіреності [PERSON] від імені [PERSON] уклав зі [PERSON] договір купівлі - продажу квартири № 72, загальною площею 66,1 кв.м., житловою площею 39, 3 кв.м., у будинку [ADDRESS], посвідчений за реєстровим № 2604 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в Державному реєстрі правочинів 19.08.2010 р. за № 4080535. Право власності [PERSON] було зареєстровано КП «ОМБТІ та РОН» 02.02.2011 р. у книзі 766пр-116 за № 565. 23.02.2011 р. [PERSON] продала цю квартиру [PERSON] за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстром № 427. Договір було зареєстровано в Державному реєстрі правочинів 23.02.2011 р. Довідкою КП «ОМБТІ та РОН» від 23.12.2011 р. підтверджено реєстрацію КП «ОМБТІ та РОН» з 09.03.2011 р. цієї квартири за [PERSON] Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно зі ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою та п'ятою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Правових підстав для визнання довіреності та договорів купівлі-продажу за позовними вимогами [PERSON] не вбачається. З відповіді Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеської області на запит від 20.01.2012 р. щодо встановлення місця проживання сина позивача - [PERSON], [INFO], вбачається, що за фактом заволодіння шахрайським чином грошовими коштами 8-ох осіб, які визнані потерпілими, стосовно [PERSON] порушена кримінальна справа за № 08200110074 за ст. 190 ч. 4 КК України. Місцезнаходження [PERSON] слідством не встановлено, за місцем останньої реєстрації у квартирі [ADDRESS], він не мешкає, квартира продана. [PERSON] оголошений у розшук, 23.07.2011 р. кримінальна справа зупинена на підставі п.1 ст. 206 КПК України. За наявною у матеріалах кримінальної справи інформацією, [PERSON] 04.01.2011 р. перетнув кордон України і перебуває за межами держави. Згідно зі ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Посилання [PERSON] на недійсність правочинів щодо зазначеного нерухомого майна є голослівними. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивачем позовні вимоги не доведені. Суду не надано доказів, які б спростовували факт підписання особисто [PERSON] довіреності та факт наступного придбання відповідачами спірного майна саме у відповідності до закону. Позивачем надано до суду висновок від 29.12.2012 р. пана Курта Баггетта - техаського експерта-графолога за документами, підписаний цією особою у присутності державного нотаріуса штату Техас, США, після співставлення підписів - наявних у кількості п'яти підписів - [PERSON] З тексту висновку, що міститься на двох сторінках, на яких автор посилається на роботи провідних прабатьків графологічної експертизи у США та цитує теоретичні витяги з п'яти наукових робіт, і зазначає, що ним використані загальновідомі інструменти для проведення графологічної експертизи, принципи і методи, вбачається, що підпис [PERSON], на його думку, був кимось підроблений. Частиною третьою ст. 60 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За нормами ст. 66 ЦПК України, висновок експерта - докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, задані судом. Відповідно до ст. 53 ЦПК України, експертом є особа, якій доручено провести дослідження матеріальних об'єктів, явищ і процесів, що мають інформацію про обставини справи, і дати висновок з питань, які виникають під час розгляду справи і стосуються сфери її спеціальних знань. Як експерт може залучатися особа,. Яка відповідає вимогам, встановленим Зак4оном України «Про судову експертизу» і внесена до Державного реєстру атестованих судових експертів. Експерт не має права за власною ініціативою збирати матеріали для проведення експертизи; спілкуватися з особами, які беруть участь у справі, за винятком дій, пов'язаних з проведенням експертизи. Суд в рамках чинного цивільного процесуального законодавства, у тому числі, з попередженням експертів про кримінальну відповідальність за ст. 384, 385 КК України, неодноразово призначав Одеському науково-дослідному інституту судових експертиз МЮ України проведення судово-почеркознавчої експертизи. Від експертів надходили клопотання про надання додаткових матеріалів, через відсутність необхідних додаткових даних та несплату позивачем передбаченої ст. 15 Закону України «Про судову експертизу» оплати робіт, експертиза не проведена. Згідно з ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволення яких позивачеві відмовлено. У зв'язку з відмовою у позові відсутні правові підстави для присудження позивачеві повернення судових витрат. Позивачем при подальшому збільшенні позовних вимог не було сплачено судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп., який підлягає стягненню з неї на користь держави.

Outcome: approved