Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-07 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. Мотивувала вимоги позову тим, що 01.09.2000 року між [PERSON] з однієї сторони, нею та її чоловіком [PERSON] з іншої сторони було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. Під час укладення договору вона діяла від імені свого сина [PERSON], який був на той час неповнолітнім. Відповідно до умов даного договору [PERSON] та [PERSON] купили в рівних долях кожний вказану вище квартиру. Купівля квартири [ADDRESS] відбулася за рахунок коштів, які були отримані від продажу квартири [ADDRESS]. У зв»язку з тим, що площа нової квартири була меншою за площу попередньої квартири, що на думку Органу опіки та піклування порушувало права неповнолітнього на той час її сина, тому для отримання згоди органу опіки на продаж квартири її не включили до кола власників квартири [ADDRESS]. З моменту придбання квартири вся сім»я мешкала в ній, згодом відповідач з»їхав, з 2005 року проживає окремо, спочатку на квартирі, потім із своєю дружиною [PERSON] в квартирі [ADDRESS]. З 2005 року відповідач не проживає в [ADDRESS], не сплачує за неї комунальні послуги, не бере участі в поточних ремонтах квартири. Оскільки з 2000 року і до цього часу вона проживає у даній квартирі, добросовісно, відкрито, безперервно володіє нерухомим майном, а саме ? частиною квартири, що належить відповідачу, утримує її, сплачує за неї комунальні послуги, вимушена була звернутися до суду з даним позовом, в якому просила суд про визнання за нею права власності за набувальною давністю на ? частину квартири [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач підтримала вимоги позову в повному обсязі та просила суд про їх задоволення. Відповідач по справі в судовому засіданні визнав вимоги позову, що був до нього пред»явлений в повному обсязі. Зазначив, що дійсно з 2005 року він не проживає в [ADDRESS],не сплачує комунальні платежі та не приймає участі в поточних ремонтах в квартирі. Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі не підлягають доказуванню. Суд, вислухавши пояснення позивача та відповідача, дослідивши письмові матеріали справи приходить до наступного висновку. Як вбачається з пояснень та матеріалів справи, відповідно до договору купівлі - продажу від 01.09.2000 року позивачем та її чоловіком було відчужено квартиру [ADDRESS] гр. [PERSON], яка належала на підставі свідоцтва про право власності на житло позивачу, її чоловіку [PERSON] та їх сину [PERSON] (а.с. 9). 01.09.2000 року між гр. [PERSON] з однієї сторони, позивачем та її чоловіком [PERSON] з іншої сторони було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. Під час укладення договору позивач діяла від імені свого сина [PERSON], який був на той час неповнолітнім. Відповідно до умов даного договору [PERSON] та [PERSON] купили в рівних долях кожний вказану вище квартиру. (а.с. 10). Відповідно до ч.1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб'єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. Частиною 1 ст. 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Разом з цим, п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України встановлено, що правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Оскільки ЦК України набрав чинності з 1 січня 2004 р., норми ст. 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 р., отже, визнати право власності за набувальною давністю суд може не раніше 1 січня 2011 року. У випадку, якщо є всі підстави вважати, що власник майна тривалий час не виявляє наміру визнати певну річ своєю, він погодився з її втратою - вона може бути визнана власністю фактичного добросовісного володільця. Добросовісне володіння означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно. Тому встановлення добросовісності залежить від підстав набуття майна. Відкритість та безперервність володіння теж є необхідними умовами для набуття права власності за набувальною давністю і означають, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, а також те, що протягом означеного в законі строку володілець не вчиняв дій, що свідчили б про визнання ним обов'язку повернути річ власнику, а також йому не пред'являвся правомочною особою позов про повернення майна. Судом встановлено, що позивач проживає в [ADDRESS] з 2000 року, тому, для позивача момент виникнення права власності за набувальною давністю є 01 січня 2011 року, а строк володіння майном становить більше 10 років. Позивач більше десяти років добросовісно, відкрито та безперервно володіє та користується квартирою [ADDRESS], здійснювала в квартирі ремонт, утримує квартиру, сплачує квартплату та житлово-комунальні послуги. Отже, позивач належними і допустимими доказами довела факт набуття нею права власності за набувальною давністю, оскільки вона добросовісно і відкрито користується спірною квартирою з 2000 року. Враховуючи викладене у суду є законні підстави для визнання права власності за набувальною давністю за позивачем на ? частину квартири [ADDRESS] у судовому порядку, оскільки даний засіб набуття права власності можна віднести до первісного, через те, що права набувача не ґрунтуються на попередній власності, а залежать тільки від сукупності обставин, зазначених у ч. 1 ст. 344 ЦК України, а саме: тривалого, добросовісного, відкритого, безперервного володіння майном як своїм. З врахуванням вищевикладеного, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved