Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-27 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати за нею право власності на житловий будинок «А-1», загальною площею 90,1 кв.м., житловою площею 34,8 кв.м. та господарські споруди: літню кухню «Д», сарай «Б», убиральню «В», сарай «Г», вимощення «І», колонку питну «К», огорожу № 1, ворота № 2, що розташовані по [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом, після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] та [PERSON] , який помер [INFO] . Позовну заяву мотивує тим, що [INFO] помер її дідусь [PERSON] . Ще за життя останній склав заповіт, яким заповів їй половину житлового будинку та господарських будівель, що знаходяться в [ADDRESS] . Даний будинок відноситься до групи «колгоспний двір», головою якого був [PERSON] [INFO] померла її бабця - [PERSON] , яка за життя також склала заповіт, яким заповіла їй половину вказаного житлового будинку та господарських будівель. Згідно із запису в господарській книзі по с. Кути Стрийського району Львівської області за 1991-1995 р.р. у господарстві були зареєстровані: голова сім`ї - [PERSON] та його дружина - [PERSON] . Після їх смерті вона звернулась у Стрийську державну нотаріальну контору для оформлення спадщин, однак нотаріус відмовила їй у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на будинок, що стало підставою для звернення до суду з позовом про визнання права власності, в порядку спадкування за заповітом. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала, з підстав, викладених у позовній заяві, просить позов задоволити. Представник відповідача Лисятицької сільської ради Стрийського району Львівської області Брікнер Г.М. в судове засідання не з`явилась, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, однак 27.04.2020 в.о. сільського голови Брікнер Г.М. подала на адресу суду заяву, в якій просить справу розглянути в її відсутності за наявними в матеріалах справи доказами. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, однак 27.04.2020 подала на адресу суду заяву, в якій просить справу розглянути без її участі, не заперечує щодо задоволення позову. Суд, заслухавши пояснення позивача, яка позов підтримала та дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, зважаючи на те, що судом були застосовані всі можливі заходи, передбачені законом, для забезпечення доказів у справі і їх витребуванні, враховуючи вимоги ст. 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, згідно якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків, суд вважає, що справу слід вирішити в межах тих доказів, які були отримані в ході судового розгляду, а також на підставі наявних письмових доказів, які містяться у матеріалах справи. Слід зазначити, що дотримуючись принципів змагальності та диспозитивності судового процесу, оцінивши докази з точки зору належності, допустимості та достатності, суд приходить до висновку, що позов слід задоволити частково, з наступних підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок доказування і подання доказів. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого Лисятицькою сільською радою Стрийського району Львівської області, актовий запис № 17, [PERSON] помер [INFO] / а.с. 8/. Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого Лисятицькою сільською радою Стрийського району Львівської області, актовий запис №44, [PERSON] померла [INFO] / а.с. 9/. Згідно із заповітом від 28.10.1998, посвідченого секретарем Лисятицької сільської ради Стрийського району Львівської області Брікнер Г.М., [PERSON] на випадок своєї смерті зробив наступне розпорядження: належну йому половину житлового будинку і половину господарських будівель, що знаходяться в с. Кути Стрийського району Львівської області, заповів своїй внучці - [PERSON] /а.с. 10/. Відповідно до заповіту від 29.11.1999, посвідченого секретарем Лисятицької сільської ради Стрийського району Львівської області Брікнер Г.М., [PERSON] на випадок своєї смерті зробила наступне розпорядження: належну їй половину житлового будинку і половину господарських будівель, що знаходяться в с. Кути Стрийського району Львівської області, заповіла своїй внучці - [PERSON] /а.с. 11/. Відповідно до довідки №1355 від 12.11.2019, виданої виконавчим комітетом Лисятицької сільської ради Стрийського району Львівської області, згідно з записом в погосподарській книзі №№12,13,14 по с. Кути Стрийського району Львівської області у господарстві № [NUMBER] були зареєстровані: голова сім`ї - [PERSON] , дружина - [PERSON] /а.с. 12/. Згідно з довідкою №1356 від 12.11.2020, виданої виконавчим комітетом Лисятицької сільської ради Стрийського району Львівської області, [PERSON] на день своєї смерті [INFO] була зареєстрована та проживала в [ADDRESS] ; на день смерті з нею у вказаному житлі були зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] /а.с. 13/. 09.04.2013 на ім`я позивача [PERSON] Стрийським міжрайонним бюро технічної інвентаризації виготовлено технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS] , інвентаризаційна вартість якого становить 192 633, 00 грн. /а.с. 19-21/, що також підтверджується довідкою Стрийського міжрайонного бюро технічної інвентаризації №1047 від 25.04.2013 /а.с. 18/. Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 11.12.2019 витребувано в Стрийської державної нотаріальної контори інформацію про те, чи звертались спадкоємці із заявою про прийняття спадщини, після смерті [PERSON] , який помер [INFO] та [PERSON] , яка померла [INFO] ; у Лисятицької сільської ради Стрийського району Львівської області погосподарські книги за 1990-1991 роки; із Стрийського міжрайонного бюро технічної інвентаризації інвентаризаційну справу на житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] /а.с. 28-29/. З інвентаризаційної справи на житловий будинок [ADDRESS] , оглянутої в судовому засіданні вбачається, що на момент побудови вказаного житлового будинку, наявними є: «А-1» житловий будинок загальною площею 69, 4 кв.м., «а» веранда, «п» погріб, «а1» ступеньки без навісу, №1 ворота, №2 ворота, «І» вимощення, «к» колонка. Відповідно до спадкової справи №797/2019 до майна померлого [INFO] [PERSON] , [INFO] [PERSON] звернувся до Стрийської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, а саме земельної частки /пай/ розміром 1, 94 га, яка перебуває у колективній власності ВСК Лисятицької сільської ради Стрийського району Львівської області; 21.10.2019 [PERSON] звернулась до Стрийської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, а саме частини житлового будинку в с. Кути Стрийського району Львівської області /а.с. 83-101/. Відповідно до спадкової справи №796/2019 до майна померлої [INFO] [PERSON] , [INFO] [PERSON] звернувся до Стрийської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, а саме земельної частки /пай/ розміром 2, 40 га, яка перебуває у колективній власності ВСК Лисятицької сільської ради Стрийського району Львівської області; 21.10.2019 [PERSON] звернулась до Стрийської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, а саме частини житлового будинку в с. Кути Стрийського району Львівської області /а.с. 104-120/. Відповідно до господарської книги с. Кути, житловий будинок [ADDRESS] є колгоспний двором, головою якого є [PERSON] ; членом двору є [PERSON] /а.с. 124-129/. Вирішуючи позовні вимоги [PERSON] , судом підлягають застосуванню наступні норми чинного законодавства. Відповідно до пункту 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7 відносини спадкування регулюються правилами ЦК України 2003 року, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР 1963 року, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі, коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України 2003 року і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються ЦК України 2003 року. Вказана правова позиція відображена в Постанові Верховного Суду Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28.11.2018 у справі №227/908/16-ц. Судом встановлено, що предметом позову є спадкування житлового будинку, що розташований в [ADDRESS] , який відноситься до сусіпільної групи «колгоспний двір», після смерті [INFO] [PERSON] та після смерті [INFO] [PERSON] , Таким чином, оскільки спадкодавці [PERSON] померла [INFO] , а [PERSON] помер [INFO] ; предметом позову є спадкування житлового будинку, що відноситься до суспільної групи «колгоспний двір», спірні правовідносини регулюються нормами ЦК УРСР 1963 року та нормами ЦК України, який чинний на даний час. Відповідно до статті 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Статтею 548 цього Кодексу визначено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Згідно з положеннями статей 549, 554 ЦК УРСР визнавалося, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Вищевказані дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. У разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом, або позбавлення спадкоємця права спадкування (статті 528 і 534 цього Кодексу) його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках. Якщо спадкодавець заповідав усе своє майно призначеним ним спадкодавцям, то частка спадщини, яка належала б спадкоємцеві, який відпав, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними в рівних частках. Відповідно до статті 533 цього Кодексу спадкоємець за законом або за заповітом вправі був відмовитися від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Вважалося, що відмовився від спадщини той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчить про прийняття спадщини. Отже, для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. У відповідності до ст. 1268 та ст. 1269 ЦК України, спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину за умови, що такий постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини або у визначений законом строк подав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Відповідно до роз`яснень, викладених в абзацах 2, 3 пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Судом встановлено, що за життя [PERSON] та [PERSON] склали заповіти, якими належні їм половини житлового будинку і половину господарських будівель , що знаходяться в с. Кути Стрийського району Львівської області, заповіли своїй внучці - [PERSON] . Крім того, судом встановлено, що житловий будинок [ADDRESS] відноситься до суспільної групи «колгоспний двір», що підтверджується оглянутою в судовому засіданні господарською книгою с. Кути Стрийського району Львівської області. З оглянутої в судовому засіданні інвентаризаційної справи на житловий будинок [ADDRESS] , вбачається, що на момент побудови вказаного житлового будинку, наявними є: «А-1» житловий будинок загальною площею 69, 4 кв.м., «а» веранда, «п» погріб, «а1» ступеньки без навісу, №1 ворота, №2 ворота, «І» вимощення, «к» колонка. Позивач [PERSON] 21.01.2019 зверталась до Стрийської державної нотаріальної контори із заявами про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті [INFO] [PERSON] та після смерті [INFO] [PERSON] , однак у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документу на житловий будинок [ADDRESS] їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину та рекомендовано звернутись до суду з позовом про визнання права власності на будинок в порядку спадкування /а.с. 6-7/. Оскільки відповідач [PERSON] та відповідач Лисятицька сільська рада Стрийського району Львівської області не заперечує щодо задоволення позовних вимог, а саме спадкування [PERSON] житлового будинку [ADDRESS] , беручи до уваги той факт, що спадкодавці [PERSON] та [PERSON] вказаний житловий будинок заповіли [PERSON] , остання на момент смерті [INFO] [PERSON] проживала та була зареєстрована в житловому будинку [ADDRESS] , суд приходить до переконливого висновку про задоволення позову частково та визнання за [PERSON] права власності на житловий будинок [ADDRESS] , в межах характеристик, що були наявними станом на 15.04.1991 та входять в об`єм спадкового майна, а саме: житловий будинок «А-1» загальною площею 69, 4 кв.м /станом на 1991 р./., господарські споруди: веранда «а» загальною площею 10, 6 кв.м., огорожа №1, ворота №2, вимощення «І», колонка «к», в порядку спадкування за заповітом, після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] та [PERSON] , який помер [INFO] . Що стосується позовних вимог [PERSON] про визнання за нею права власності на самочинно збудовані об`єкти за адресою: [ADDRESS] , а саме: житловий будинок загальною площею 90, 1 кв.м., літня кухня «Д», сарай «Б», убиральню «В», сарай «Г», які були побудовані після 1991 року, суд приходить до наступного висновку. Враховуючи, що за змістом статей 316, 317 ЦК України право власності - це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але в межах, передбачених законом, здійснення особою самочинного будівництва відповідно до частини другої статті 367 цього Кодексу не породжує в неї права власності на таке майно, відтак виключає це майно з цивільного обороту. За змістом ст. 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації. Проектування та будівництво об`єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: отримання замовником або проектувальником вихідних даних; розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених ст.31 цього закону, її експертизи; затвердження проектної документації; виконання підготовчих та будівельних робіт; прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів; реєстрація права власності на об`єкт містобудування. Отже, до початку реалізації права на забудову конкретної земельної ділянки особа зобов`язана у встановленому порядку набути право власності або користування на цю земельну ділянку. Особа, яка здійснила самочинне будівництво об`єкта на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, не може набути право власності на нього в порядку ст. 331 ЦК України. У розумінні частини першої статті 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а й об`єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки внаслідок таких дій об`єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності. Усі об`єкти нерухомого майна, які зведені після одержання акта приймання в експлуатацію, незалежно від того, значились вони до одержання акта приймання в проектній документації чи ні, вважаються самочинними (пункт 3.4.1 Методичних рекомендацій з питань технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України від 05 вересня 2003 року № 146 (далі - Методичні рекомендації). Таким чином, виходячи зі змісту цієї норми самочинним є будівництво об`єкта нерухомого майна за наявності будь-якої із зазначених умов. Поняття реконструкції об`єкта нерухомості міститься в пункті 3 Державних будівельних норм України В.3.2-2-2009 Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт, затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку та будівництва України від 22 липня 2009 року № 295, згідно з яким реконструкція - це така перебудова будинку, наслідком якої є зміна кількості приміщень, їх площі, геометричних розмірів та функціонального призначення, заміна окремих конструкцій. Отже, норма частини першої статті 376 ЦК України застосовується й до випадків самочинної реконструкції об`єкта нерухомості, у результаті якої він набуває нових якісних характеристик (зміна конфігурації, площі та кількості приміщень, втручання в несучі конструкції, улаштування дверних прорізів у капітальних стінах тощо) (розділ 3.4 Методичних рекомендацій). Відсутність дозволу на будівництво, проекту або порушення умов, передбачених у цих документах, спричиняє визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини першої статті 376 ЦК України. Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього як на об`єкт нерухомості (частина друга статті 376 ЦК України). Наведені правові приписи узгоджуються з правовим висновком, який викладений в Постанові Верховного Суду від 18.12.2019 у справі № 302/595/17. Водночас згідно із ч.3 ст. 376 ЦК право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (ч.4 ст.376 ЦК). З контексту ч.ч.3 та 4 ст.376 ЦК випливає, що ч.3 цієї статті застосовується не лише до випадків порушення вимог законодавства щодо цільового призначення земель, а й до випадків, коли такого порушення немає, але особа здійснює будівництво на ділянці, яка їй не належить. Аналіз норм ч.3 ст.376 ЦК дає підстави для висновку про те, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки забудовнику власником та користувачем, якщо такий не є забудовником. Ця умова є єдиною для визнання права власності на самочинно збудований об`єкт нерухомості за такою особою на підставі рішення суду. При цьому слід ураховувати положення ч.1 ст.376 ЦК, а саме: наявність в особи, що здійснила будівництво, належного дозволу та належно затвердженого проекту, а також відсутність істотних порушень будівельних норм і правил у збудованому об`єкті нерухомості. Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 02.12.2015 у справі №1328цс15. З оглянутої в судовому засіданні інвентаризаційної справи на житловий будинок [ADDRESS] , вбачається, що на момент побудови вказаного житлового будинку, наявними є: «А-1» житловий будинок загальною площею 69, 4 кв.м., «а» веранда, «п» погріб, «а1» ступеньки без навісу, №1 ворота, №2 ворота, «І» вимощення, «к» колонка. Після 1991 року збільшено житлову площу будинку, добудовано ряд господарських будівель та споруд, а саме: літню кухню «Д», сарай «Б», убиральню «В», сарай «Г», що також підтверджується технічним паспортом, виготовленим на ім`я [PERSON] . Відмовляючи позивачу [PERSON] в задоволенні вимог про визнання за нею права власності на самочинно збудовані об`єкти за адресою: [ADDRESS] , а саме: на житловий будинок загальною площею 90, 1 кв.м., житловою площею 34, 8 кв.м., літню кухню «Д», сарай «Б», убиральню «В», сарай «Г», які були побудовані після 1991 року, суд приймає до уваги той факт, що вказані споруди збудовано без належного дозволу, який дає право виконувати будівельні роботи на відведеній для цього земельній ділянці та без затвердженої технічної документації, а тому вказані споруди є самочинно збудованими, в розумінні ч.1 ст. 376 ЦК України. Підстави, передбачені ч.3 ст. 376 ЦК України, для визнання за позивачем [PERSON] права власності в порядку спадкування за заповітом на вищевказані об`єкти, в суду відсутні. На підставі наведеного, враховуючи свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права; те, що позивач оформити право на частину спадкового майна, в нотаріальному порядку не має можливості у зв`язку з відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину; відповідач [PERSON] та відповідач Лисятицька сільська рада Стрийського району Львівської області позовні вимоги визнали та проти задоволення позову не заперечили, що не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб; будь-яких інших спадкоємців, які б претендували на спірне майно, судом не встановлено, а тому враховуючи наведене, зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд вважає, що позов підлягає до задоволення частково, а відтак, за [PERSON] слід визнати право власності на житловий будинок, що розташований в [ADDRESS] , з наступними характеристиками: житловий будинок «А-1» загальною площею 69, 4 кв.м., господарські споруди: веранда «а» загальною площею 10, 6 кв.м., огорожа №1, ворота №2, вимощення «І», колонка «к», в порядку спадкування за заповітом, після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] та [PERSON] , який помер [INFO] , а в задоволенні решти позовних вимог слід відмовити. Крім того, відповідно до п.1 ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує як розподілити між сторонами судові витрати. Відтак, згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України, ст.4 Закону України «Про судовий збір», а також у зв`язку з тим, що позивач звільнена від сплати судового збору на підставі п.9 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», з відповідачів слід стягнути в дохід держави судовий збір в сумі 420,81 грн. з кожного.

Outcome: approved