Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-06 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом, у якому зазначила, що 07.08.2004 року вона уклала шлюб з відповідачем [PERSON] Від спального шлюбу у них народилася дитина, син - [PERSON], [INFO]. Дитина на теперішній час проживає з позивачкою. Батько дитини мешкає окремо та не приймає участі у вихованні дитини. 30.08.2010 року вона розірвала шлюб з відповідачем. За рішенням суду відповідач повинен сплачувати аліменти на утримання сина, але він цього не робить, має заборгованість по сплаті. Дитина на теперішній час, із-за складної ситуації у нашому регіоні, проведення АТО, та необхідності оздоровлення, потребує періодичного тимчасового виїзду за кордон. Тому їй та сину періодично потрібно виїжджати за кордон для відпочинку, але відповідач добровільно не дає згоду на виїзд дитини, тому просить суд надати дозвіл на виготовлення проїзного документу дитини та надати дозвіл на тимчасовий виїзд її неповнолітнього сина без згоди батька у супроводі матері. У судове засідання позивач не з'явилася, надала письмову заяву, в якій просила розглянути справу за її відсутності, позовні вимоги підтримала, на задоволенні позову наполягала. Відповідач у судове засідання не з'явився, надав письмову заяву, у якій просив розгляну справи за його відсутності. Проти задоволення позову не заперечує. Представник третьої особи у судове засідання не з'явися, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, проти задоволення позову не заперечує. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Волноваського районного управління юстиції Донецької області встановлено, що 30.08.2010 року в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено актовий запис № 175 (а.с.9). Від спільного шлюбу сторони мають неповнолітню дитину , сина - [PERSON], [INFO], який мешкає з позивачкою (а.с.7). Згідно ч.2 ст.154 СК України батьки мають право - вертатися до суду за захистом прав та інтересів дитини. Згідно з положеннями частини 3 статті 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла 16 років, має право на виїзд за межі України лише зі згоди батьків і в їх супроводі або у супроводі осіб, які ними уповноважені. Порядок виїзду з України громадян, які не досягли 16-річного віку, регулюється «Правилами перетинання державного кордону громадянами України», затвердженогопостановою КМ України N 57 від 27 січня 1995 року. Пунктом 4 вказаних Правил передбачено, що в супроводі одного з батьків або інших осіб, виїзд з України дітей вказаного віку здійснюється за обов'язкової наявність нотаріально посвідченої згоди другого батька, в якій зазначається назва держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, підписаної Україною 21.02.1990 року, ратифікованої Україною 27.02.1991 року, встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У відповідності до вимог ст.ст.7, 155 Сімейного Кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно до положень ч. 2 ст. 4 Закону Україні «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників. За відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволений на підставі рішення суду. Згідно до п.18 Правил оформлення і видачі паспортів громадянам України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМ України № 231 від 31 березня 1995 року, з наступними змінами і доповненнями, за відсутністю згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього за кордон може бути дозволений за рішенням суду. Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державною кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягай 16-річного віку, здійснюються тише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягай 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягай 16-річного віху, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримані я та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231 (із змінами) визначено зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон. Статтею 18 цих Правил передбачено, що оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того І НИХ, З ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Із змісту наведених норм права не вбачається, що на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд з України дитині, яка не досягли а 16-річного віку без згоди та супроводу другого з батьків, дозволяється разовий виїзд дитини, і для кожної наступної короткострокової поїздки необхідно отримання нового рішення, у разі, якщо батько відмовиться від надання дозволу на виїзд своєї дитини за межі України. З огляду на викладене, в рішенні суду у разі тимчасового виїзду за кордон дитини не має обов'язково міститися зазначення держави прямування та відповідного часового проміжку перебування в цій державі, оскільки таких вимог норми діючого законодавства не містять. В ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» зазначено підстави для тимчасових обмежень у праві виїзду громадян України за кордон, яких на сьогоднішній день не існує. Відповідно до частини 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, підписаною Україною 21.02.1990 року, ратифікована Україною 27.02.1991року, встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, пери першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Таким чином, надаючи право на вивезення неповнолітньої за кордон на підставі рішення суду, суд не виходячи за межі позовних вимог та для забезпечення реалізації даного права позивачем одночасно надає дозвіл на виготовлення проїзних документів без нотаріально посвідченої згоди батька. Таким чином суд приходить до висновку, що у позивача є обґрунтовані підстави для отримання дозволу на виїзд дитини за кордон з метою оздоровлення, виїзд за кордон неповнолітнього [PERSON] відповідає її інтересам, а тому заявлені вимоги обґрунтовані.

Outcome: approved