Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-21 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] (далі - Відповідач) про стягнення аліментів та додаткових витрат, в якому посилалася на те, що 29.08.2009 Виконкомом Коцюбинської селищної ради м. Ірпеня між ними було зареєстровано шлюб. Від даного шлюбу сторони мають сина - [PERSON], [INFO] Позивач зазначає, що у червні 2017 року вона звернулась до Святошинського районного суду м. Києва з позовом про розірвання шлюбу. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 17.07.2017 шлюб між сторонами було розірвано. Позивач вказує, що з відповідачем проживають окремо, спільного бюджету не мають, син проживає з нею та знаходяться на її повному утриманні. Відповідач добровільно допомоги на дитину не надає. Крім того, позивач стверджує, що їх спільний син перебуває на «Д» обліку з самого дитинства та має низку хронічних хвороб, для лікування яких також потрібні кошти, а отже додаткові витрати. У зв'язку з вищевикладеним просила суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання сина у розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред'явлення позову і до досягнення дитиною повноліття. Стягнути з відповідача на користь позивача на утримання сина аліменти за минулий час, а саме з моменту розірвання шлюбу і до моменту подання цієї позовної заяви у розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу), що у твердій грошовій сумі становить 27 280,61 грн. Стягнути з відповідача на користь позивача на утримання сина 50% від фактично понесених додаткових витрат, пов'язаних із забезпеченням належних умов проживання дитини та лікуванням за минулий час, а саме від моменту розірвання шлюбу і до моменту подання цієї позовної заяви у розмірі 17 026,00 грн. Стягнути з відповідача на користь позивача на утримання сина додаткові витрати у твердій грошовій сумі в розмірі 2 838,00 грн. щомісячно з дня пред'явлення позову і до досягнення дитиною повноліття, тобто до [INFO]. В судовому засіданні позивач з представником позов підтримали в повному обсязі та просили його задовольнити. В судове засідання відповідач не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, а тому відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без його участі та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Згідно матеріалів справи відповідач позов визнає частково. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши письмові докази по справі, вважає позов таким, що підлягає до часткового задоволення виходячи з наступного. Судом встановлено, що [INFO] у батька - [PERSON] та матері - [PERSON] народився син - [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 17.07.2017 по справі № 759/9670/17 шлюб між [PERSON] та [PERSON] зареєстрований 29.08.2009 року Виконкомом Коцюбинської селищної ради м. Ірпеня, актовий запис № 42 розірвано. [PERSON] з відповідачем проживають окремо, спільного бюджету не мають, син проживає разом з нею та знаходиться на її повному утриманні. Відповідач добровільно допомоги на дитину не надає. Відповідно до Довідки КЗ Ірпінсьий міський центр первинної медико-санітарної допомоги» Ірпінської міської ради Київської області від 17.04.2018 встановлено, що [PERSON] з моменту народження по теперішній час за станом здоров'я перебуває на «Д» обліку. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. У відповідності до ст. ст. 180, 181 СК України, батьки зобов'язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття, кошти на утримання дітей стягуються в судовому порядку у частці від доходу батьків чи у твердій грошовій сумі. На підставі ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Оскільки в судовому засіданні встановлено, що Відповідач, як батько [PERSON], кошти на його утримання добровільно не надає, тому суд вважає за можливо стягнути з Відповідача на користь Позивача аліменти на утримання сина в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття. Щодо стягнення аліментів з відповідача за минулий період починаючи з 17.07.2017, то в цій частині позовних вимог суд відмовляє у задоволенні позову по слідуючих підставах. Частиною 2 статті 191 СК України визначено, що аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв»язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більше як за три роки. Статтею 194 Сімейного Кодексу України визначено, що аліменти можуть бути стягнуті за виконавчим листом за минулий час, але не більш як за три роки, що передували пред'явленню виконавчого листа до виконання. Якщо за виконавчим листом, пред'явленим до виконання, аліменти не стягувалися у зв'язку з розшуком платника аліментів або у зв'язку з його перебуванням за кордоном, вони мають бути сплачені за весь минулий час. Заборгованість за аліментами, які стягуються відповідно достатті 187 цього Кодексу, погашається за заявою платника шляхом відрахувань з його заробітної плати, пенсії, стипендії за місцем їх одержання або стягується за рішенням суду. Вказана норма матеріального права визначає порядок стягнення аліментів за виконавчим листом за минулий час та заборгованості за аліментами, що утворилась при їх відрахуванні за заявою платника, поданою відповідно до ст. 187 СК України. За загальним правилом, визначеним СК України та судовою практикою вважається недоцільним обтяжувати відповідача виплатами за минулий період, якщо позивач не вжив заходів щодо одержання аліментів. Стаття 76 ЦПК України визначає що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Суд, вирішуючи спір про стягнення аліментів за минулий період вважає, що дані вимоги є необгрунтованими, оскільки на підтвердження своїх вимог позивачем не надані докази того, що вона неодноразово зверталася до відповідача з вимогою про стягнення аліментів протягом вказаного періоду часу з 17.07.2017 по 11.06.2018. Вимоги позивача про стягнення аліментів за минулий період мають бути підтверджені офіційними зверненнями стягувача до платника аліментів, за відсутності таких доказів вимоги є необгрунтованими та задоволенню не підлягають. Суд звертає увагу позивача, що наданих нею роздруківок переписки з відповідачем у березні та квітні імовірно 2018 року недостатньо для задоволення позовних вимог про стягнення аліментів за період часу з липня 2017 року, оскільки нею не надано доказів звернення до відповідача з проханням сплачувати кошти на утримання дитини протягом 2017 року. Щодо стягнення з відповідача разово 50% від фактично понесених додаткових витрат, пов'язаних із забезпеченням належних умов проживання дитини та лікуванням за минулий час в сумі 17 026,00 грн. та додаткових витрат у твердій грошовій сумі в розмірі 2 838,00 грн. щомісячно з дня пред'явлення позову і до досягнення дитиною повноліття, то в цій частині позовних вимог суд відмовляє у задоволенні позову по слідуючих підставах. Статтею 185 СК України встановлено, що той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Відповідно до ч. 1,2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789 від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. У відповідності з п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», у випадках стягнення додаткових витрат мова йде про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами (наприклад, витрати на спеціальний медичний догляд - довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування - виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами, тощо). При стягненні коштів на додаткові витрати, які повинні бути понесені у майбутньому, суду необхідно надати розрахунок або обґрунтування необхідності майбутніх витрат. Суд вважає, що з наданих позивачем копій сплачених рахунків за житлово-комунальні послуги, чеків про оплату вартості одягу та взяття, продуктів харчування не вбачається, що дані витрати відносяться до додаткових витрат та викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом, тощо), а тому суд не вбачає підстав для задоволення позову у цій частині. Позивачем не надано доказів на підтвердження тих обставин, що дитина протягом вказаного періоду часу проходила курси лікування згідно встановленого діагнозу. В частині позовних вимог щодо стягнення щомісячно передбачуваних додаткових витрат на утримання дитини, суд відмовляє, оскільки сплата вказаної суми додаткових витрат щомісячно не підтверджена доказами наявності зобов'язальних відносин позивача щодо понесення додаткових витрат. Враховуючи вищевикладене позов підлягає до часткового задоволення. Згідно з ч.6 ст. 141 ЦПК України стягненню з відповідача на користь держави підлягає судовий збір. На підставі ст. ст. 141, 150, 180-185, 191 Сімейного Кодексу України, ст. ст. 7, 8, 12, 81, 83, 89, 258, 259, 261, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд ,-

Outcome: partial