Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-12 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом, мотивуючи тим, що на підставі свідоцтва на спадщину за заповітом вона є власником житлового будинку [ADDRESS] . Заповіт на позивача склав власник цього житлового будинку [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] . Право власності на житловий будинок [ADDRESS] у встановленому законом порядку зареєстровано позивачем в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 17.09.2019 року. На даний час позивач є єдиним власником житлового будинку [ADDRESS] , але в даному будинку у 2008 році, з дозволу попереднього власника цього житлового будинку, [PERSON] , на підставі усної домовленості між ними, був вселений і зареєстрований [PERSON] , де він мешкає і зараз. Членом сім`ї колишнього власника [PERSON] , відповідач [PERSON] ніколи не був, тільки проживали разом, комунальні послуги оплачував [PERSON] . Позивач зазначає, що [PERSON] не є власником житлового будинку та не укладав з позивачем жодних договорів на право користування будинком, не узгоджував можливість проживання в ньому, не має інших прав на володіння, користування або розпорядження будинком, а тому уточнивши в судовому засіданні позовні вимоги, позивач просить суд усунути перешкоди у розпорядженні її власністю, визнавши відповідача [PERSON] і його неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою [ADDRESS] та виселити їх з цього будинку; стягнути судові витрати. Ухвалою суду від 17.07.2020 року було відкрито провадження у даній справі, постановлено провести її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи (а.с.29). 12.08.2020 року відповідач подав відзив на позов. (а.с. 40-42). 12.08.2020 року представник відповідача, адвокат Коваленко Ю.О. подала суду клопотання про зупинення провадження у справі ( а.с.48-50). 09.08.2020 року позивач подала суду відповідь на відзив (56-58). 20.01.2021 року представник відповідача - адвокат Коваленко Ю.О. подала суду клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи (а.с.92/,93). Ухвалою суду від 20.01.2021 року до участі у справі було залучено орган опіки та піклування Глушківської сільської ради Білоцерківського району. (а.с101,102). 17.02.2021 року представник позивача - адвокат Гляков О.А. подав заяву про збільшення позовних вимог, просив визнання [PERSON] та його неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] такими, що втратили право користування житловим приміщенням та виселити їх з цього помешкання. (а.с.108-110). 28.04.2021 року на адресу суду надійшло клопотання про заміну неналежної третьої особи «органу опіки та піклування Білоцерківської об`єднаної територіальної громади» на «Службу у справах дітей БМР». (а.с.154,155). 22.04.2021 року представник відповідача [PERSON] подала заяву про зупинення провадження у справі. (а.с.157). 13.05.2021 року ухвалою суду було відмовлено представнику відповідача в задоволенні клопотання про зупинення провадження по справі (а.с.162,163). В судовому засіданні представник позивача - адвокат Гляков О.А. В. підтримав уточнені позовні вимоги. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] , адвокат Коваленко Ю.О. позов не визнала. Представник 3-ої особи - Служба у справах дітей Білоцерківської міськради, позов не визнала, та просила при вирішенні спору врахувати інтереси дитини. Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач являється власником житлового будинку [ADDRESS] . Наведене підтверджено копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом, нотаріально засвідчене 17.09.2019 року та зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 19.09.2019 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1172324132000, номер запису про право власності: 33256055. (а.с. 6, 7,9,10). Згідно довідки КП Київської обласної ради «Південне бюро технічної інвентаризації» від 18.04.2016 року право власності на житловий будинок, шо знаходиться за адресою: [ADDRESS] , до 01.01.2013 року було зареєстроване за [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності від 20.04.1992 року, виданого Глушківською сільською радою реєстрова книга № 1, реєстровий № 139. Станом на останню дату проведення технічної інвентаризації 04.04.2016 року самочинне будівництво та перепланування відсутнє. (а.с.11.) Встановлено, що за життя [PERSON] 04.04.2016 року оформив у КП КОР «Південне бюро технічної інвентаризації» технічний паспорт, інвентаризаційна справа номер 123, реєстровий номер 139 сн1, та зареєстрував у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності на будинок [ADDRESS] 14.02.2017 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1172324132000, номер запису про право власності: 19008588 (а.с.10). Згідно із довідкою виданою Глушківською сільською радою Білоцерківського району від 09.12.2019 року №129, в житловому будинку по [ADDRESS] зареєстрований та проживає [PERSON] , [INFO] (а.с.13). Згідно з довідкою, наданою Глушківським навчально-виховним об`єднанням «Загальноосвітня школа І-ІІ ступенів - дитячий садок» від 19.01.2021 року №04, неповнолітній [PERSON] , [INFO] навчається з 01.09.2012 року і по даний час у Глушківському навчально-виховному об`єднанні Загальноосвітня школа І-ІІ ступенів - дитячий садок», проживає разом з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с.94). З висновку Органу опіки та піклування Виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 11.05.2021 року №302, слідує, що виселення неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , з житлового будинку за адресою: [ADDRESS] є недоцільним, оскільки це призведе до звуження обсягу його існуючих житлових прав та порушення охоронюваних законом інтересів. (а.с.160,161). Представник позивача суду пояснив, що [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] . Попередній власник даного житлового будинку, [PERSON] помер [INFO] та позивач успадкувала за заповітом його будинок. На даний час позивач є єдиним власником житлового будинку [ADDRESS] , але користуватися житлом не має можливості через проживання там [PERSON] з неповнолітнім сином [PERSON] , які були вселені в будинок з дозволу попереднього власника [PERSON] на підставі усної домовленості. Відповідачі безпідставно проживають в спірному будинку, не були членами сім`ї попереднього власника та не є членами сім`ї позивача. Відповідачі не реагують на вимогу звільнити помешкання. Факт проживання відповідачів в будинку перешкоджає позивачу, як законному власнику, в здійсненні її права щодо володіння, користування та розпорядження власним майном. Позивач не заперечує проживання неповнолітнього [PERSON] в спірному будинку ще місяць, до 15 червня 2021 року, тобто до кінця навчання в школі. Також, представник позивача в судовому засіданні, обґрунтовуючи позицію в справі, посилався на матеріали щодо неодноразових звернення [PERSON] до сільської ради зі скаргами на свого племінника [PERSON] (а.с.14-16) та звернення [PERSON] до Глушківської сільської ради, Білоцерківського ВП ГУ НП в Київській області щодо виселення [PERSON] з спірного будинку (а.с.20,21, 22-24). Представник відповідача, заперечуючи позов, суду пояснила, що право власності на будинок за [ADDRESS] оскаржується в судовому порядку, оскільки цей будинок був побудований матір`ю відповідача - [PERSON] та його покійною бабусею ще у 1968 році на місці їхнього старого будинку, та у зв`язку з тим, що цей будинок не був відразу введений в експлуатацію, то не було належно й вчасно оформлене право власності на житло. Пізніше [PERSON] звернулася до суду із позовом про визнання права власності на самочинно збудований будинок, у якому довгий час проживали її син - [PERSON] , її внуки - [PERSON] , [PERSON] та її брат [PERSON] . Проте, 27.02.2020 року в судовому засіданні апеляційної інстанції, виявилося, що 20.04.1992 року на ім`я [PERSON] , який приходиться дядьком відповідача [PERSON] , виконавчим комітетом Глушківської сільської ради було вже видане Свідоцтво на право власності на жилий будинок, а в подальшому, в порядку спадкування, оформила своє право власності на будинок [PERSON] за заповітом [PERSON] . Отже, відповідач [PERSON] та його мати [PERSON] вважають Свідоцтво про право власності на жилий будинок від 20.04.1992 року незаконним, а тому оскаржують його в судовому порядку. Відповідач додав до відзиву копію Акту обстеження матеріально- побутових умов проживання [PERSON] , складеного 18.09.2018 комісією в складі сільського голови, секретаря сільської ради та депутата, яким зафіксований неналежний догляд [PERSON] за [PERSON] , у зв`язку з чим [PERSON] було відмовлено у встановленні опікунства над [PERSON] . Представник відповідача пояснила, що відповідачі не мають іншого житла, більше 10 років мешкають в [ADDRESS] , сплачують комунальні платежі, мають стале життя та вважають, що мають право на користування спірним будинком. Представник 3-ї особи ССД Білоцерківської міськради, суду пояснила, що батьки неповнолітнього [PERSON] 2005р.н. розірвали шлюб та між собою домовилися про місце проживання своїх дітей. Син [PERSON] виявив бажання проживати з батьком, відповідачем у цій справі [PERSON] в с. Глушках, а менший син з матір`ю в іншому селі. [PERSON] повідомив, що не визнає позовні вимоги [PERSON] , оскільки не має іншого житла із сином. Крім того, [PERSON] вважає, що має право користуватися спірним будинком, оскільки був вселений в нього з дозволу осіб, які побудували це житло, де тривалий час проживає з сином. 21.04.2021 року питання про надання органом опіки та піклування висновку щодо розв`язання спору у справі про виселення неповнолітньої дитини розглядалося комісією з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Білоцерківської міськради, в присутності [PERSON] , [PERSON] та представників сторін по даній справі. Неповнолітній [PERSON] повідомив, що за своїм бажанням проживає з батьком і змінювати місце проживання не бажає, оскільки хоче продовжити навчатися в сільській школі, спілкуватися з друзями. Дитина не розуміє чому постало питання про його виселення з житла. Комісія дійшла висновку, що виселення неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , з житлового будинку за адресою [ADDRESS] , - є недоцільним та передчасним. При вирішенні даної справи суд виходить з наступного. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. За ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Згідно з статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав. Згідно із статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року в справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, п. 47). У пункті 44 рішення від 02.12.2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Підстава, на якій місце проживання відповідача [PERSON] було зареєстрованим в спірному житловому приміщенні, у судовому порядку не оспорюється. Також, стороною позивача не обґрунтовано посилання на 156 ЖК УРСР та ст. 405 ЦК України, оскільки представником позивача неодноразово вказано на відсутність родинних, сімейних зв`язків між сторонами. Не можна залишити поза увагою факт існування й іншого спору між сторонами. Наразі триває судовий спір щодо правомірності набуття [PERSON] права власності на будинок [ADDRESS] . Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання дитини є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Відповідно до статті 6 Сімейного кодексу України (далі - СК України) правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції). Дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у її матері, бабусі чи інших родичів, з ким вона фактично проживає, права власності чи права користування іншим житлом, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. Наведені правові висновки узгоджуються з висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі №337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження № 61-31705св18), від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18 (провадження № 61-9122св19). Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Суд звертає увагу на обмеження прав нового власника майна [PERSON] , однак, в даному випадку, дотримуючись справедливого балансу інтересів сторін, не можна залишити поза увагою той факт, що позивач, набуваючи у власність спірний будинок, знала про тривале проживання в даному будинку [PERSON] з неповнолітнім сином. Позивач ніколи не мешкала в даному будинку, має інше житло для проживання, була обізнана щодо триваючого спору про право власності на даний будинок, а тому могла передбачати подальші наслідки набуття права власності на житло. Крім того, позивач не довела наявність у неї перешкод у володінні та користуванні спірним будинком, чи перешкод на вселення і проживання в ньому. Неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом через його зайняття іншими особами не означає втрати володіння такою нерухомістю. Відповідне положення міститься у постанові КЦС ВС від 20 січня 2021 року у справі № 404/789/18. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивачем не надано належних та допустимих доказів, надавши відповідну правову оцінку яким, суд мав би можливість дійти обґрунтованого висновку про задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed