Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-14 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на житловий будинок посилаючись на наступне. 03 січня 1998 року між нею та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] . На підставі ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» від 10.12.1991 року, договір був зареєстрований на Південно-Українській товарній біржі «Славутич» у «Журналі реєстрації справ з нерухомістю» 03.01.1998 року за реєстраційним номером № 001948. Зазначений будинок належав продавцю [PERSON] на підставі свідоцтва про право приватної власності, яке було видане Кам`янсько-Дніпровським міськвиконкомом 22.12.1997 року, що було підтверджено довідкою-характеристикою, виданою Запорізьким міжміським бюро технічної інвентаризації № 837 від 23.12.1997 року. Відповідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, діяльність Південно-Української товарної біржі «Славутич» припинено 25.02.2005 року. Відповідно п. 5 вищевказаного договору купівлі-продажу, житловий будинок проданий за 3 879 грн., які продавець одержав від покупця ще до підписання цього договору. На виконання п. 6 договору купівлі-продажу, відповідач звільнила будинок, передала їй ключі від нього та технічний паспорт та поїхала у невідомому напрямку. З цього часу вона постійно і відкрито користується придбаним будинком. На підставі рішення Кам`янсько-Дніпровської міської Ради народних депутатів від 15.09.1998 року № 159, їй передана у власність земельна ділянка, площею 0,17 га для ведення особистого підсобного господарства за адресою: [ADDRESS] , про що видано державний акт про право приватної власності на землю серії [NUMBER] . У державній реєстрації прав на будинок їй було відмовлено у зв`язку із тим, що наданий договір купівлі-продажу від 03.01.1998 року, нотаріально не посвідчений та не пройшов державну реєстрацію до 01.01.2013 року у Запорізькому міському бюро технічної інвентаризації. Ухвалою суду від 19.02.2019 р. відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 25.02.2019 р. задоволено клопотання представника позивача про витребування з ТОВ «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» належним чином завіреної копії правовстановлюючих документів з матеріалів інвентаризаційної справи на об`єкт нерухомого майна - житлового будинку. Ухвалою суду від 19.03.2019 р. справу призначено до судового розгляду. В судове засідання позивач [PERSON] та її представник [PERSON] не з`явились, від представника надійшла заява про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги просила задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, причини неявки суду не повідомила, про час та місце розгляду справи була повідомлена своєчасно у належній формі, не надала суду відзив на позовну заяву, на адресу суду повернулась розписка про вручення поштового відправлення. Згідно ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню з таких підстав. В судовому засіданні встановлено, що рішенням виконавчого комітету Кам`янсько-Дніпровської міської ради народних депутатів Запорізької області № 180 від 23.09.1997 р. визнано право приватної власності на збудований будинок по [ADDRESS] за [PERSON] (а.с. 17). Згідно технічного паспорту ЗМБТІ виготовленого на ім`я [PERSON] станом на 02.12.1997 року до складу жилого будинку [ADDRESS] входить: житловий будинок літ. «А» площею 35,4 м.кв., сені, колодязь, огорожа (а.с. 14-16). 03 січня 1998 року на Південно-Українській товарній Біржі «Славутич» між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу, згідно якого [PERSON] продала за 3 879 грн., а [PERSON] купила об`єкт нерухомості: житловий будинок [ADDRESS] (а.с. 8). [PERSON] на підставі рішення Кам`янсько-Дніпровської міської ради від 15.09.1998 р. № 159 передана у приватну власність земельна ділянка площею 0,17 га, яка знаходиться по [ADDRESS] , для особистого підсобного господарства, про що виданий державний акт на право приватної власності на землю серії [NUMBER] (а.с. 9). [PERSON] рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно виконавчого комітету Кам`янсько-Дніпровської міської ради Запорізької області від 30.10.2018 р. за № 43756357 було відмовлено у державній реєстрації прав житлового будинку [ADDRESS] у зв`язку з тим, що поданий заявником для проведення державної реєстрації права власності договір купівлі-продажу від 03.01.1998 р., зареєстрований на Південно-Українській товарній біржі «Славутич» не був нотаріально посвідчений та не пройшов державну реєстрацію до 01.01.2013 р. у Запорізькому МБТІ (а.с. 10). Відповідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, діяльність Південно-Української товарної біржі «Славутич» припинено 25.02.2005 року (а.с. 11-13). ТОВ ЗМБТІ надано суду копію правовстановлюючого документу, а саме: свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок [ADDRESS] , висновок про реєстрацію від 22.12.1997 р. Зазначений договір не був зареєстрований в органі БТІ та нотаріату. Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема визнання права. Згідно ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» від 10.12.1991 року № 1956-XII угоди, зареєстровані на біржі, нотаріальному посвідченню не підлягають. Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР, що діяв на момент укладання договору і підлягає застосуванню до правовідносин, що виникли між сторонами, за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно ст. 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ч.1ст.47 ЦК УРСР). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Ст. 153 ЦК УРСР передбачено, до договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року №9, відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.9 Цивільний кодекс УРСР в редакції 1963 року не передбачав поняття нікчемний правочин. Даний термін з`явився у ЦК України від 16 січня 2003 року, який набрав чинності 01 січня 2004 року. Договір купівлі-продажу житлового будинку від 03.01.1998 року не може бути визнаний нікчемним, оскільки станом на день його укладання не існувало такого поняття. Зазначений договір є оспорюваним і може бути визнаний недійсним при наявності для цього підстав, передбачених ЦК УРСР. Між тим, як встановлено в ході судового розгляду, на час складання договору купівлі - продажу, позивач домовилась з відповідачем щодо усіх істотних умов договору, отримала у власність від нього вищевказаний житловий будинок та вселилась туди. Позивач [PERSON] мешкає в даному житловому будинку по теперішній час, сплачує всі комунальні платежі. Відповідно до ч. 2 ст. 47 ЦК Українив редакції 1963 р., якщо одна зі сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга ухиляється від її нотаріального оформлення, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати останню дійсною. В цьому разі нотаріальне оформлення угоди у подальшому не вимагається. Відповідно до п. 4постанови Пленуму Верховного Суду УРСР від 28.04.1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (із змінами згідно зпостановою Пленуму Верховного Суду від 25.05.98 року № 15), яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу, в тому числі при придбанні на біржових торгах) міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини; дарування іншого майна на суму понад 500 крб. і валютних цінностей на суму понад 50 крб. Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі ч. 2ст. 47 ЦКза вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Однак це правило не може бути застосовано, якщо сторонами не було досягнуто згоди з істотних умов угоди або для укладення її були в наявності передбачені законом обмеження (наприклад, статтями105,114 ЦК). Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч. 2ст. 47 ЦК України суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов. Судом встановлено, що між продавцем та покупцем було досягнуто згоди з усіх істотних умов, що підтверджується змістом біржової угоди, в якій зазначено предмет продажу, його характеристика, порядок передачі предмета продажу у власність покупця, визначена ціна продажу. Будь-яких суперечок між сторонами угоди судом не встановлено, протизаконних умов угода не містить та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, однак порушена форма угоди, оскільки при її укладенні не була дотримана нотаріальна форма договору. За таких обставин, суд доходить висновку про те, що позивачем повністю виконано умови укладеного договору, а інша сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди і захист майнових прав позивача можливий лише шляхом визнання договору дійсним. Стаття 392 ЦК України (в редакції 16 січня 2003 року) визначає, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Таким чином, суд приходить до висновку, що укладаючи спірний договір купівлі-продажу житлового будинку від 03.01.1998 року сторони договору досягли усіх істотних умов договору, угода купівлі-продажу будинку фактично виконана сторонами в повному обсязі, жодна сторона не заявляла вимог про визнання укладеного договору недійсним з підстав недодержання нотаріальної форми договору. За таких обставин позовні вимоги позивача про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на житловий будинок [ADDRESS] обґрунтовані та підлягають задоволенню. На підставі ст. 392 ЦК України,

Outcome: approved