Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-28 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 30 вересня 2015 року між сторонами був укладений договір позики, згідно з яким [PERSON] передала у власність грошові кошти в розмірі 75 000 грн. та 22000 доларів США. За умовами договору [PERSON] зобов'язався повернути [PERSON] грошові кошти в строк до 01 січня 2016 року, на підтвердження чого [PERSON] було власноручно написано розписку від 30 вересня 2015 року. Проте, у встановлений термін відповідач не виконав умови договору позики та не віддав кошти, тому позивач і просить суд стягнути з відповідача грошові кошти за договором позики в загальному розмірі 622150 грн. 43 коп., а також 6221 грн. 50 коп. судових витрат. Позивач в судовому засіданні підтримала заявлені вимоги та просила їх задовольнити. Відповідач в судове засідання жодного разу не з»явився, проте його представник адвокат Карпенко В.К. в судовому засіданні заявлені позовні вимоги не визнав, посилаючись на обставини викладені у письмових запереченнях та пояснив, що [PERSON] заперечує факт власноручного написання розписки від 30 вересня 2015 року та отримання ним зазначених коштів (а.с.20, 34). Вислухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши наявні у справі докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав: Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог-відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Положеннями ст.1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов»язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. При цьому, відповідно до ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа,- незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, виходячи з приписів наведених правових норм, та положень ст.ст.202,207 ЦК України, представлена суду письмова розписка є підтвердженням укладення договору позики в письмовій формі, який внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов»язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. 30 вересня 2015 року між сторонами був укладений Договір позики грошей, згідно з яким [PERSON] передала у власність [PERSON] грошові кошти в розмірі 75000 грн. та 22 000 доларів США. За умовами договору позичальник зобов'язувався повернути позикодавцеві позику готівкою в строк до 01 січня 2016 року (а.с.13). Згідно тексту розписки від 30 вересня 2015 року [PERSON], [INFO], прописаний за адресою [ADDRESS] взяв в борг у [PERSON], [NUMBER], суму 75 тис.грн. (сімдесят п»ять тисяч 75 грн.) та 22 тис.доларів США (двадцять дві тисячі доларів США). [PERSON] зобов»язався повернути кошти до 01 січня 2016 року (а.с.13). Проте, в розписці про отримання грошей від 30 вересня 2015 року при зазначенні суми 75 тис.грн. (сімдесят п»ять тисяч 75 грн.) допущено виправлення та дописування як в зазначенні суми коштів, так і суми прописом, які внесено без зазначення «виправленому вірити» та не завірено підписом одержувача грошей. Крім того, сума коштів із змісту розписки становить нібито 75 тис.грн., а із зазначення суми прописом в розписці випливає 75 075 грн., що в сукупності критично оцінюється судом, та не може бути належним доказом надання [PERSON] саме 75 000 грн. в борг [PERSON] При цьому, у відповідності до ч.1 ст.1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Представником відповідача адвокатом Карпенком В.К. в судовому засіданні неодноразово заявлялось, що [PERSON] заперечує факт власноручного написання розписки від 30 вересня 2015 року та отримання коштів, тому й було заявлено клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи. Ухвалою від 17 березня 2016 року судом по справі було призначено судово-почеркознавчу експертизу, проведення якої було доручено судовим експертам Чернігівського відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз та зупинено провадження у справі. Проте, судовим експертом двічі було направлено до суду клопотання про надання додаткових матеріалів для проведення почеркознавчої експертизи, а саме надання вільних та експериментальних зразків почерку та підписів [PERSON] Проте, надані суду вільні зразки почерку та підпису [PERSON] судовим експертом не були прийняті для проведення експертизи, оскільки надані вільні зразки почерку та підписів відповідача не достатньо для проведення експертизи, крім того, надані експерту матеріали містили різні почерки та різні варіанти підпису [PERSON], а надати експерту експериментальні зразки почерку та підпису останнього взагалі виявилося неможливим, оскільки відповідач жодного разу в судове засідання не з»явився та не повідомив суд про поважність причин неявки. 10 червня 2016 року на адресу суду надійшло повідомлення судового експерта від 09 червня 2016 року про неможливість надання висновку експерта за ухвалою суду від 17 березня 2016 року про проведення судово-почеркознавчої експертизи в звя»язку з тим, що наявні зразки почерку та підписів [PERSON], які надані для порівняльного дослідження, мають велику варіаційність та їх кількість недостатня для проведення експертизи. Оскільки, відповідач на підтвердження своїх заперечень щодо факту написання розписки та отримання коштів в розмірі 22000 доларів США згідно розписки від 30 вересня 2015 року, не надав суду жодних доказів, в тому числі й для проведення почеркознавчої експертизи, не оспорив у встановленому законом порядку договір позики та не звертався до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору недійсним, позовні вимоги [PERSON] щодо стягнення заборгованості за договором позики з [PERSON] підлягають частковому задоволенню, оскільки вони підтверджені наявними в матеріалах справи доказами та є законними та обґрунтованими. Заперечення ж відповідача щодо факту укладення договору позики та отримання коштів від [PERSON] не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та є такими, що суперечать матеріалам справи та нормам матеріального права. За таких обставин, оцінюючи у сукупності досліджені в судовому засіданні докази, суд вважає, що відповідач умов договору не виконав, кошти в установлений строк до 01 січня 2016 року [PERSON] не повернув, а тому заборгованість в розмірі 22 000 доларів США, що згідно курсу НБУ станом на день складання позовної заяви 28 січня 2016 року становить 547150 грн. 43 коп. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі ст. 88 ЦПК України суд вважає, що оскільки позов задоволено частково, судові витрати по справі необхідно стягнути з відповідача на користь позивача пропорційно до задоволених вимог. Як вбачається з матеріалів справи, в позовній заяві [PERSON] просила стягнути на її користь 622 150 грн. 43 коп. за договором позики, а позовні вимоги задоволено частково і стягнуто на користь позивача 547150 грн. 43 коп., тобто задоволено на 87,95%. За подання позову [PERSON] було сплачено 6221 грн. 50 коп., тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме 5471 грн. 81 коп. (6221 грн. 50 коп.х87,95%).

Outcome: partial