Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-21 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою до відповідача про поділ спільного майна подружжя. Свої вимоги мотивує тим, що з 18 вересня 1999 року по 10 січня 2020 року вона з відповідачем перебувала в зареєстрованому шлюбі. Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 січня 2020 року шлюб між ними було розірвано. За час спільного проживання ними було придбано майно, а саме: 7/9 частин житлового будинку, розташованого у [ADDRESS] , а також автомобіль марки «RENAULT» модель KANGOO», 2007 року випуску, загальний легковий пасажирський-В, шасі № [NUMBER] , жовтого кольору, реєстраційний номер [NUMBER] , дата реєстрації 22 жовтня 2014 року. При цьому, зазначає, що в провадженні Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області перебуває позовна заява [PERSON] до неї про поділ спільного майна подружжя, а саме: вищевказаного житлового будинку. Тому, на підставі вищевикладеного, змушена звернутись до суду з позовом про поділ спільного майна, а саме: транспортного засобу, оскільки останній є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 жовтня 2021 року дану справу було прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Учасникам справи було надіслано копію ухвали про відкриття провадження у справі та одночасно надіслано копії позовної заяви та доданих до неї документів. Відповідачу було встановлено строк для надіслання (надання) до суду відзиву, у відповідності до ст.178 ЦПК України, на позовну заяву і всіх доказів, що підтверджують заперечення проти позову (а.с.20-21). Відповідно до ч.1 ст.131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть, якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.\~ Відповідач, будучи належним чином повідомленим про розгляд справи, про що свідчить повідомлення про поштове відправлення, своїм правом на подання відзиву не скористався, при цьому, 19 листопада 2021 року на адресу суду від нього надійшла заява, в якій просить суд розгляд справи проводити за його відсутності, позовні вимоги визнав та проти задоволення позову не заперечує (а.с.23). Згідно ч.8\~ст.178 ЦПК України,\~у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Зважаючи на ці обставини, суд керується\~ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року, яка, згідно з частиною першою\~статті 9 Конституції України,\~є частиною національного законодавства України та визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені\~ ЦПК України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію. Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення. Відповідно до ч.1\~ст.81 ЦПК України,\~ кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного. Згідно зі ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом. Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій. У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Між сторонами виникли правовідносини стосовно поділу майна, що було набуте ними у шлюбі. Відповідно до\~ч.1 ст.69 СК України, дружина\~і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Поділ майна подружжя може бути здійснено у\~добровільному або судовому\~порядку.\~ Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті\~60,\~69 СК України, ч.3\~ст.368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3\~ст.325 ЦК України,\~можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які, згідно із законом, не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом (п. 23\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»). Частиною 1 ст.63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно з ч.1\~ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно роз`яснень, наданих у п.22\~Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України №\~11\~від 21\~грудня 2007\~року «Про\~практику застосування\~судами законодавства\~при розгляді\~справ про\~право на\~шлюб,\~розірвання шлюбу,\~визнання його\~недійсним та\~поділ спільного\~майна подружжя» вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Як встановлено судом, 18 вересня 1999 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб. Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 січня 2020 року шлюб між ними було розірвано (а.с.7). Як вбачається з матеріалів справи, 22 жовтня 2014 року подружжям було придбано автомобіль марки «RENAULT» модель KANGOO», 2007 року випуску, загальний легковий пасажирський-В, шасі № [NUMBER] , жовтого кольору, реєстраційний номер [NUMBER] , який, у відповідності до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, було зареєстровано за відповідачем по справі (а.с.11-12). Згідно ч.1\~ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим, відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. У відповідності до ч.3\~ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1\~ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.6\~ ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обов`язок доведення позовних вимог, цивільним процесуальним законом покладено на позивача. За загальними правилами доказування, визначеними статтями\~ 12,\~81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України\~передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. З урахуванням вищевикладеного, а також враховуючи п.6\~ст.3 ЦК України\~про засади справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідач по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої\~статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар. Отже, судом встановлено, що автомобіль є спільною власністю подружжя, оскільки був придбаний за спільні грошові кошти в період перебування у зареєстрованому шлюбі та, згідно зі\~ст.60 СК України,\~вважається спільним сумісним майном подружжя. На даний час автомобіль перебуває у власності та у користуванні відповідача, а тому позивачка має право на грошову компенсацію 1/2 частини вартості спірного транспортного засобу. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що обставини, на які посилається позивачка як на підставу своїх позовних вимог щодо стягнення з відповідача на свою користь 1/2 частини грошової компенсації ринкової вартості автомобіля марки «RENAULT» модель KANGOO», 2007 року випуску, що, у відповідності до довідки від 20 листопада 2019 року (а.с.12), становить 102\~259 грн. 00 коп. (102\~259 грн. 00 коп./ 2 = 51\~129 грн. 50 коп.), знайшли своє підтвердження, оскільки ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, суд вважає, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Крім цього, у відповідності до ст.141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 908 грн. 00 коп. на користь позивачки, який був сплачений останньою при подачі позову до суду (а.с.3). На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved