Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-14 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розподіл спільно нажитого майна. Позивач посилається на те, що з відповідачем вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з 30 травня 1987 року до 25 лютого 2015 року. Від шлюбу вони мають двох дітей, сина, [PERSON], 1993 року народження, який проживає з позивачем та доньку, [PERSON], яка на даний час проживає окремо. За час спільного проживання вони придбали майно: будівельні конструкції та матеріали, що в цілому становлять жилий будинок, що розташований в [ADDRESS], ринкова вартість якого становить 80 000 грн. (вісімдесят тисяч гривень); трактор марки МТЗ-80, державний реєстраційний номер [NUMBER], ринкова вартість якого становить 150 000 грн. (сто п'ятдесят тисяч гривень); легковий автомобіль марки «Ланос», державний реєстраційний номер [NUMBER], ринкова вартість якого становить 70 000 грн. (сімдесят тисяч гривень). Позивач просить провести розділ спільного сумісного майна між нею та відповідачем наступним чином: позивачу - з урахуванням інтересів спільного сина [PERSON], в її особисту приватну власність будівельні конструкції та матеріали, що в цілому становлять жилий будинок, що розташований в [ADDRESS], а також технічні приміщення, розташовані на земельні ділянці, окремо від будівельних конструкцій в формі жилого будинку, а саме: гараж, хлів, погріб, навіс, огорожа, літня кухня, колодязь, туалет; відповідачу - трактор марки МТЗ-80, державний реєстраційний номер [NUMBER] та легковий автомобіль марки «Ланос», державний реєстраційний номер [NUMBER]. Різницю вартості поділеного майна стягнути з відповідача на користь позивача в готівковій формі. В судовому засіданні позивач та її адвокат Працюк В.Л. підтримали свої позовні вимоги в повному обсязі, наполягали на їх задоволенні. Крім того, позивач в судових дебатах просила суд, поділити житловий будинок порівну, а легковий автомобіль марки «Ланос» та трактор МТЗ-80 - залишити за відповідачем. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав, та пояснив суду, що дійсно він перебував в зареєстрованому шлюбі з позивачем з 30 травня 1987 року по 25 лютого 2015 року. Даний шлюб був припинений сторонами в добровільному порядку за взаємною згодою сторін, оскільки в період шлюбу позивач мала неодноразові позашлюбні відносини та зв'язки. З 2015 року він з позивачем не веде спільного господарства. Від шлюбу вони мають двох дітей, які повнолітніми, одна з яких, донька [PERSON], проживає окремо своєю сім'єю, а - син [PERSON], проживає з позивачем в спірному будинку. В зв'язку з постійними скандалами в сім'ї, ініціатором яких була позивач, він змушений був змінити своє місце проживання, де проживає і до цього часу. В своїх поясненнях відповідач також зазначив, що позивач проживала в спірному будинку та користувалась ним, в разі потреби також використовувала автомобіль та трактор, він не перешкоджав цьому, тому подання даного позову до суду було для нього несподіванкою, а питання щодо проведення розподілу майна в добровільному порядку взагалі ніколи не вирішувалось. Відповідачу також є не зрозумілим, і він не погоджується з тим, чому позивачем було визначено саме таку ринкову вартість майна: 1/2 частина житлового [ADDRESS], що по вул.Жовтневій в смт.Красятичі складає 80 000,00 грн. (вісімдесят тисяч гривень), легковий автомобіль марки «Ланос» - 70 000, 00 грн. (сімдесят тисяч гривень) та трактор марки «МТЗ-80» - 150 000,00 грн. (сто п'ятдесят тисяч гривень). Крім цього, відповідач зазначив, що в зв'язку з проведення відновлюваного ремонту його автомобіля, після вчиненої дорожньо-транспортної пригоди сином [PERSON] в 2013 році та недостатність коштів на придбання будинку доньці [PERSON], ним було укладено письмові два договори позики з гр.[PERSON] та [PERSON], сума позики яких складає по 2 000 (дві тисячі) доларів США по кожного, на загальну суму 4000 (чотири тисячі) доларів США, які він повинен віддати у визначений в договорі термін. До цього часу він ще не погасив борг. В своїх поясненнях відповідач не заперечує проти поділу спільного майна подружжя, але просить суд врахувати боргові зобов'язання їхньої сім'ї, які виникли в період шлюбу, які підлягають поділу в рівних частках між ним та позивачем, оскільки у відповідності до укладених в інтересах сім'ї договорів позики, повернення грошових коштів покладено саме на нього. Представник відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала та пояснила суду, що вона являється донькою позивача та відповідача. В своїх поясненнях, вона зазначила, що батьки проживали добре до того, часу, поки позивач не стала вступати в позашлюбні відносини та зв'язки з іншими чоловіками, вчиняти вдома сварки, наслідком чого стало те, що відповідач змушений був покинути свій будинок та переїхати до іншого місця проживання, де проживає і досі. На даний час вона з своєю сім'єю проживає в будинку, придбаному за частину грошей її сім'ї та частину грошей відповідача, а в спірному будинку проживає позивач з братом, [PERSON]. Факт укладення договорів позики в інтересах сім'ї з боку відповідача вона підтвердила. Відповідач не збирається повертатися в спірний будинок, тому має намір свою частину будинку подарувати сину, оскільки він є дорослий, має намір одружитися і вона вважає за правильне, щоб у нього був свій власний куточок в батьківському будинку, тобто щоб весь спірний будинок або частина його належав йому, [PERSON]. Крім того, представник відповідача зазначила, що на території де розташований спірний будинок, побудована літня кухня, яка потребує незначного ремонту і після цього буде придатною для проживання, в приміщенні якої могла б проживати позивач, на що відповідач не заперечує. Представник відповідача не заперечує проти поділу спільного майна подружжя, і просить суд, виділити в приватну особисту власність позивачу 1/4 частину будинку, і залишити у власності відповідача трактор марки МТЗ-80, який в подальшому перейде у власність та користування її брата, [PERSON]. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив суду, що він являється сином позивача та відповідача. Грошову допомогу по будь-якому питанню (навчання, пошкодження автомобіля в результаті ДТП та інші) йому надавав батько, які брав з спільного сімейного бюджету. В 2013 році, коли сталося дорожньо-транспортна пригода за його участю, винуватцем якої був він, в результаті чого було пошкоджено спірний легковий автомобіль марки «Ланос» та другий автомобіль, то відновлювальні роботи по ремонту обох автомобілів оплачував відповідач, свідком було надано лише 2000 (дві тисячі) гривень. Що стосується літньої кухні, то свідок зазначив, що вона має дві кімнати, потребує незначного ремонту і після цього буде придатна для проживання. Свідок [PERSON] пояснив суду, що дійсно відповідач [PERSON] позичав в нього грошові кошти в сумі 2000 (дві тисячі) доларів США з якою метою, йому не відомо, про що було складено письмову розписку. Свідком передачі грошових коштів був гр.[PERSON] На даний час відповідач ще не повернув борг. Свідок [PERSON] пояснив суду, що він був свідком передачі коштів в сумі 2000 (дві тисячі) доларів США, про що було складено розписку, де він ставив свій підпис. Цільове призначення даних коштів йому не відомо. Свідок [PERSON] пояснив суду, що він допомагав [PERSON] складати трактор марки МТЗ-80 по запчастинах. Де відповідач брав запчастини на трактор та чи була здійснена державна реєстрація транспортного засобу йому не відомо. Суд, вислухавши учасників судового процесу, свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно та в повному обсязі проаналізувавши всі обставини справи, належність та допустимість доказів, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно з положеннями ч.3 ст.10 та ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до вимог ст.1 та ст.3 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, за захистом яких кожна особа має право звернутися до суду. Як вбачається з положень ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи лише в межах заявлених фізичними особами позовних вимог. Згідно з положеннями ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є доказами, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно до положень ч.1 ст.61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Судом встановлено та не оспорюються сторонами, що позивач з відповідачем перебували в зареєстрованому шлюбі з 30 травня 1987 року до 25 лютого 2015 року, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу та свідоцтвом про розірвання шлюбу. Від шлюбу вони мають, сина, [PERSON], 1993 року народження, який проживає з позивачем та доньку, [PERSON], яка на даний час проживає окремо. За час спільного проживання сторони придбали майно: жилий будинок, що розташований в [ADDRESS]; трактор марки МТЗ-80, державний реєстраційний номер [NUMBER]; легковий автомобіль марки «Ланос», державний реєстраційний номер [NUMBER]. З договору купівлі-продажу будинку, посвідченого 18 грудня 1992 року, [PERSON], секретарем виконавчого комітету Красятицької сільської Ради народних депутатів Поліського району Київської області та зареєстрованого за реєстром № 41, вбачається, що Голова колгоспу «Нива» [PERSON] продав, а гр.[PERSON] купив 1/2 частину цегляного жилого будинку, що знаходиться в селі Красятичі Поліського району Київської області. Як слідує з технічного паспорту на жилий будинок індивідуального житлового фонду, що розташований за адресою: [ADDRESS] Поліського району Київської області, власниками якого є [PERSON] та [PERSON] по 1/2 частині кожному. З довідки, виписки з по господарської книги №2 на 2016-2020 роки Красятицької селищної ради від 19.03.2017 року за № 131 слідує, що в квартирі № [ADDRESS] власником якого являється [PERSON], 1965 р.н., зареєстровані: [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Згідно п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Нормами ст.36,65 Сімейного кодексу встановлено рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування, і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом спільної сумісної власності. Частиною 1 статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Підпунктами 23-25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз'яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Згідно ст.22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Відповідно до ст.28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Таким чином, судом встановлено, що жилий будинок, що розташований в [ADDRESS] та відповідно до технічного паспорту на жилий будинок індивідуального житлового фонду значиться як розташований за адресою - [ADDRESS] Поліського району Київської області; трактор марки МТЗ-80, державний реєстраційний номер [NUMBER]; легковий автомобіль марки «Ланос», державний реєстраційний номер [NUMBER] придбані в період шлюбу сторін, воно є спільною сумісною власністю подружжя, а тому позивач має право на 1/2 частину всього майна. При вирішенні спору щодо поділу спільного майна поділу підлягає все майно подружжя, до складу якого включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться в інших осіб; враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї. Як вбачається з акту опису спільно нажитого майна подружжя, складеного 05 серпня 2016 року комісією Красятицької сільської ради Поліського району Київської області в присутності позивача та відповідача, майно, нажите подружжям [PERSON] складається з : житлового будинку з господарськими будівлями, загальною площею 71,3 кв.м., яке знаходиться в [ADDRESS] Київської області; трактор МТЗ-80, державний реєстраційний номер [NUMBER] (на час опису відсутній); легковий автомобіль марки «Ланос», державний реєстраційний номер [NUMBER] (на час опису відсутній). Сторони не вказали про наявність іншого майна подружжя, крім спірного будинку, трактора та автомобіля. Відповідно до ст.60 СК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. При поділі майна суд виходить із того, що якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. Відповідно до Постанови Пленуму ВСУ №11 від 21.12.2007 року, «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі суди мають застосувати положення ч.ч.4,5 ст.71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст.11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеній у його постанові від 03 червня 2015 року, критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна, 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Відповідно до ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Дане також випливає із положень ст.372 ЦК України, відповідно до якої у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Так, як між колишнім подружжям не досягнуто згоди щодо поділу спірного нажитого в шлюбі майна, між ними не укладено шлюбного договору, то частка цього майна кожного із них становить по 1/2. Що стосується стягнення з відповідача на користь позивача різницю вартості поділеного спільного майна подружжя в сумі 70000 (сімдесят тисяч) гривень, то суд приходиться до висновку про відмову в задоволенні в частині позовних вимог з наступних підстав. При поділі майна суд виходить із того, що якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. Відповідно до Постанови Пленуму ВСУ №11 від 21.12.2007 року, «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі суди мають застосувати положення ч.ч. 4, 5 ст.71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Така умова дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення. Адже на підставі цього рішення не тільки припиняється право, але й набувається право на частку іншим співвласником. Отже, процедура внесення суми для відшкодування вартості частини майна на депозит суду, з одного боку, є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв'язку з припиненням її права на частку у спільному майні, а з іншого боку, є технічною функцією щодо забезпечення виконання однією стороною у справі своїх зобов'язань перед іншою. Якщо жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Отже, в разі, коли один з подружжя не вчинив передбачених частиною п'ятою статті 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. З пояснень відповідача вбачається, що він не бажає отримувати грошову компенсацію, визначену позивачем, тому суд відмовляє в задоволенні позовних вимог в цій частині. Відповідно до ст.88 ЦПК України судові витрати у справі підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно розміру задоволеної частини позовних вимог. З матеріалів справи (квитанції від 21.09.2016 року (а.с.17) та квитанції від 28.10.2016 року (а.с.30) видно, що позивачем було сплачено судовий збір в сумі 800 грн.+275,60 грн.=1075,60 грн. Суд вважає за доцільне, судові витрати по справі поділити порівну. На підставі викладеного,

Outcome: partial