Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-16 00:00:00

позивач звернулася до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що наказом від 26.08.2014 року № 171-К Львівського інституту банківської справи Університету банківської справи Національного банку України вона була звільнена з посади сестри медичної вищої кваліфікаційної категорії адміністративно-господарського відділу 31.08.2014 року у зв'язку зі скороченням штатної чисельності працівників. Із даним наказом не погоджується з наступних підстав. Відповідно до Постанови Правління Національного банку України від 14.07.2006 року № 265 «Про внесення змін до структури Національного банку України» Львівський інститут банківської справи є відокремленим структурним підрозділом Університету банківської справи Національного банку України без статусу юридичної особи. Згідно з п. 1.2 Статуту Університет банківської справи Національного банку України є державним вищим навчальним закладом, що підпорядкований Національному банку України. Університет є юридичною особою, права і обов'язки якої він набув від дня державної реєстрації. Університет є правонаступником за зобов'язаннями Львівського, Харківського та Черкаського інститутів банківської справи, які входять до його складу без права юридичної особи. Оскільки, Інститут не є юридичною особою, а лише відокремленим підрозділом Університету, це зумовлює те, що усі працівники Інституту є працівниками Університету та підпадають під дію Статуту, правил внутрішнього трудового розпорядку Університету та колективного договору укладеного між Університетом та профспілкою; право звільнення з роботи працівників Університету належить ректору згідно з п. 4.3 Статуту; директор Інституту, а тим паче виконуючий обов'язки, не мають повноважень звільняти працівників Університету; керівництво Інституту діє не самостійно, а від імені Університету. Таким чином, її звільнення проведено не уповноваженим органом, оскільки працівників Університету звільняли не на підставі наказу Університету, а Інституту, хоча останній не є юридичною особою. Також, вказувала на порушення порядку проведення скорочення працівників, непроведення консультацій з профспілковим комітетом. На підставі наказу від 26.06.2014 року № 132-К Львівського інституту банківської справи Університету банківської справи Національного банку України «Про зміни в організації виробництва й праці та звільнення працівників» було визначено: скоротити штатну чисельність працівників адміністративно-господарського відділу на 8,25 одиниць з 1 вересня 2014 року; виведено зі складу адміністративно-господарського відділу медичних працівників; забов'язано [PERSON] попередити [PERSON] про розірвання трудового договору з 1 вересня 2014 року. Даний наказ було видано з порушенням вимог частини третьої статті 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», оскільки не було проведено консультації з профспілкою за три місяці до звільнення. Крім того, вказувала, що її не було вчасно попереджено про заплановане звільнення відповідно до ст. 49-2 КЗпП України за два місяці. Про можливе звільнення її було попереджено 27.06.2014 року, але не було ознайомлено із самим наказом від 26.06.2014 року № 132-К. Зазначала, що їй не було запропоновано іншу роботу в Університеті відповідно до вимог ст. 49-2 КЗпП країни. У преамбулі наказу від 26.06.2014р. № 132-К вказано, що постановою правління НБУ від 17.06.2014 року № 368 затверджено нові структури Університету та Інституту, в результаті чого видано відповідні накази Університету від 24.06.2014 року № 115-К «Про внесення змін до штатного розпису та попередження працівників про вивільнення» та Інституту від 26.06.2014 року № 266 «Про внесення змін до структури інституту». Отже, на час видачі Інститутом наказу від 26.06.2014 року № 132-К було відомо про утворення нових штатних одиниць в Університеті за посадами сестра медична, хоча такі посади в Інституту були скорочені. Вказувала, що новоприйняті працівники на посади сестер медичних в Університеті фактично працюють у її кабінеті, на її робочому місці та виконують цю ж роботу. Таким чином, в Університеті одночасно проводилася по суті реорганізація, яка полягала у виведені посад медичних працівників з відокремленого підрозділу Університету (Інституту) та введенні таких посад у штатному розписі Університету. Їй не було запропоновано іншу роботу в Університеті, хоча в шатному розписі запроваджено нові штатні одиниці та створено вакансії за цією ж кваліфікацією та професією. Також, вказувала на порушення при її звільненні ст. 43 КЗпП України. 27.06.2014 року було проведене засідання профспілкового комітету Львівського інститут банківської справи Університету банківської справи Національного банку України, в результаті чого видно протокол № 4. Розгляд письмового подання відповідача про розірвання трудового договору з нею відбувся одразу наступного дня після видання самого наказу від 26.06.2014 року № 132-К, не надавши можливості працівникам підготуватися до розгляду цього питання; подання про звільнення з роботи розглядалося за її відсутності; про проведення засідання профкому її не було попереджено. Зазначала, що відповідачем також порушено частину 8 ст. 43 КЗпП України, відповідно до якої трудовий договір може бути розірвано лише у межах 1 місяця з моменту отримання згоди комітету профспілки на звільнення працівника. Оскільки, розірвання трудового договору з нею відбулося 31.08.2014 року, тобто понад 2 місяці після отримання згоди комітету профспілки, слід вважати, що звільнення відбулося без згоди засідання профспілкового комітету Львівського інститут банківської справи Університету банківської справи Національного банку України. Крім того вважає, що мало місце фіктивне скорочення. Згідно з записами у трудовій книжці вона прийнята на посаду завідувача медичним пунктом на підставі наказу від 26.06.2000 року № 16-К, згодом прикріплена у відділ соціальних питань охорони здоров'я Інституту на підставі наказу від 09.04.2003 року № 65-К. Згодом, наказом від 31.08.2007 року № 216-К переведена на посаду завідувача пункту охорони здоров'я адміністративно-господарського відділу, а на день звільнення працювала на посаді сестри медичної вищої категорії пункту охорони здоров'я, що підтверджується наказом від 06.06.2008 року № 153-К. З чого випливає, що на час звільнення вона не працювала у адміністративно-господарському відділі і не підпадає під дію наказу від 26.06.2014 року № 132-К. Також, відповідно до запису у трудовій книжці її звільнили за ч. 5 ст. 36 КЗпП України, а не відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України, що є ще одним доказом порушення її прав в ході звільнення. А сам наказ на звільнення у трудовій книжці вписано № 2014 від 26.08.2014 року, хоча її з таким наказом ніхто не ознайомлював. Таким чином, звільнення її з роботи відбулося із грубим порушенням трудового законодавства. Крім того, стверджувала, що незаконне звільнення та прийняття на роботу інших працівників з меншим досвідом роботи та кваліфікацією, обман зі сторони керівництва відповідача зумовили моральні страждання, які виражаються у втраті заробітку, статусу медичного працівника, розриві із колективом, в якому працювала з 2000 року, розчаруванні у людях, в їх чесноті та справедливості та зумовили плач, головні болі, підвищення тиску, втрату нормального життєвого зв'язку. Свої моральні страждання оцінює в сумі 50 000,00 грн. з урахуванням наведеного, просила суд поновити її на посаді сестри медичної вищої кваліфікаційної категорії адміністративно-господарського відділу Львівського інституту банківської справи Університету банківської справи Національного банку України або на рівнозначній посаді в Університеті банківської справи Національного банку України; визнати незаконним та скасувати в частині скорочення посади сестри медичної вищої кваліфікаційної категорії адміністративно-господарського відділу наказ від 26.06.2014 року № 132-К Львівського інституту банківської справи Університету банківської справи Національного банку України «Про зміни в організації виробництва й праці та звільнення працівників»; визнати незаконним та скасувати в частині скорочення посади сестри медичної вищої кваліфікаційної категорії адміністративно-господарського відділу наказ від 26.06.2014 року № 266 «Про внесення змін до структури інституту»; визнати незаконним та скасувати наказ від 26.08.2014 року № 171-К Львівського інституту банківської справи Університету банківської справи Національного банку України «Про звільнення»; стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду у сумі 50 000,00 грн. В подальшому позивач уточнила свої вимоги та просила суд поновити її на посаді сестри медичної вищої кваліфікаційної категорії адміністративно-господарського відділу Львівського інституту банківської справи Університету банківської справи Національного банку України, решту вимог залишила без змін. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позов з підстав, викладених в заяві, просили вимоги задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала. Вважає, що звільнення [PERSON] проведено з дотриманням норм трудового законодавства, вона звільнена внаслідок зміни в організації виробництва і праці, зокрема, скорочення чисельності працівників, Інститут банківської справи Університету банківської справи Національного банку України не мав можливості перевести позивача з її згоди на іншу роботу і Інституті внаслідок відсутності роботи за відповідною професією, позивач завчасно попереджалася про наступне звільнення, згоду на яке надав профспілковий комітет Інституту. Просила в задоволенні позову відмовити. Третя особа явку свого представника в судове засідання не забезпечила, надала суду заяву, згідно з якою просила розглядати справу за відсутності свого представника. З урахуванням наведеного, суд вважає за можливе на підставі ст. 169 ЦПК України провести розгляд справи за відсутності представника третьої особи. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши та перевіривши докази у їх сукупності, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про необхідність відмови у задоволенні позову з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] 01.07.2000 року прийнята на роботу до Львівського банківського інституту на посаду завідувача медичним пунктом на підставі наказу від 26.06.2000 року № 16-К. На підставі наказу від 09.04.2003 року № 65-К позивач прикріплена у відділ соціальних питань охорони здоров'я Львівського банківського інституту. Наказом від 31.08.2007 року № 216-К позивач переведена на посаду завідувача пункту охорони здоров'я адміністративно-господарського відділу. Наказом Львівського інституту банківської справи Університету банківської справи Національного банку України від 06.06.2008 року № 153-К позивач переведена на посаду сестри медичної вищої категорії пункту охорони здоров'я. Зазначене підтверджується записами у трудовій книжці позивача. Наказом від 26.08.2014 року № 171-К Львівського інституту банківської справи Університету банківської справи Національного банку України вона була звільнена з посади сестри медичної вищої кваліфікаційної категорії адміністративно-господарського відділу 31.08.2014 року у зв'язку зі скороченням штатної чисельності працівників за п. 1 ст. 40 КЗпП України. Згідно з приписами п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 визначено, що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Судом встановлено, що Університет банківської справи Національного банку України є юридичною особою, права і обов'язки якої він набув від дня державної реєстрації. Університет перебуває у сфері управління Національного банку України. Відповідно до ст. 80 ЦК України юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Частиною 4 ст. 64 ГК України передбачено, що підприємство має право створювати філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи, погоджуючи питання про розміщення таких підрозділів підприємства з відповідними органами місцевого самоврядування в установленому законодавством порядку. Такі відокремлені підрозділи не мають статусу юридичної особи і діють на основі положення про них, затвердженого підприємством. Згідно зі ст. 95 ЦК України філія - це відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій. Філія не є юридичною особою. Вона наділяється майном юридичної особи, що її створила, і діє на підставі затвердженого нею положення. Керівники філій та представництв призначаються юридичною особою і діють на підставі виданої нею довіреності. Також судом встановлено, що на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 28.01.2000 року № 143, постанова Правління Національного банку України від 17.02.2000 року № 64 у 2000 році на базі Львівського банківського коледжу створено Львівський банківський інститут Національного банку України. Згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України від 15.06.2006 № 331-р «Деякі питання впорядкування мережі вищих навчальних закладів» та постанови Правління Національного банку України від 14.07.2006 року № 265 «Про внесення змін до структури Національного банку України» Львівський банківський інститут Національного банку України 15.02.2007 року було реорганізовано в Львівський інститут банківської справи Університету банківської справи Національного банку України. Львівський інститут банківської справи Університету банківської справи Національного банку України є відокремленим підрозділом Університету банківської справи Національного банку України, без права юридичної особи. Положення про Львівський інститут банківської справи Університету банківської справи Національного банку України в новій редакції затверджене ректором Університету банківської справи Національного банку України 09.04.2014 року. Відповідно до абз. 10 п. 5.4 Положення директор Інституту в межах наданих йому повноважень і відповідно до законодавства України, нормативно-правових актів та розпорядчих документів Національного банку, Статуту Університету приймає на роботу і звільняє з неї працівників Інституту. Пунктом 5.3 Положення визначено, що у разі тимчасової відсутності директора Інституту виконання його обов'язків згідно з наказом останнього може бути покладено на одного з його заступників з оформленням відповідної довіреності. З матеріалів справи вбачається, що директор Львівського інституту банківської справи Університету банківської справи Національного банку України Вознюк М.А. діє на підставі довіреності, виданої Університетом банківської справи Національного банку України, в особі ректора Смовженко Т.С., та посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] 10.10.2013 року за реєстровим № 2360. Заступники директора Львівського інституту банківської справи Університету банківської справи Національного банку України Голуб Г.Г., Порила Л.І. в період тимчасової відсутності директора Інституту діють на підставі довіреності, виданої Львівським інститутом банківської Університету банківської справи Національного банку України, в особі директора Вознюка М.А., та посвідченої приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON] 15.10.2013 року за реєстровим № 4191. Підпунктом 14.1.222 п. 14.1 ст. 14 ПК України передбачено, що роботодавець - юридична особа (її філія, відділення, інший відокремлений підрозділ чи її представництво) або самозайнята особа, яка використовує найману працю фізичних осіб на підставі укладених трудових договорів (контрактів) та несе обов'язки із сплати їм заробітної плати, а також нарахування, утримання та сплати податку на доходи фізичних осіб до бюджету, нарахувань на фонд оплати праці, інші обов'язки, передбачені законами. Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом. Оскільки позивач була працівником саме Львівського інституту банківської справи Університету банківської справи Національного банку України, питання прийому на роботу та звільнення з неї делеговано Інституту, як уповноваженому органу. За наведених обставин, суд приходить до висновку, що Львівський інститут банківської справи Університету банківської справи Національного банку України наділений повноваженнями роботодавця щодо прийняття та звільнення з роботи працівників Інституту та відповідно є уповноваженим органом, що спростовує твердження позивача про її звільнення не уповноваженим на те органом. Позивач в позовній заяві вказує на порушення Відповідачем вимог ч. 3 ст. 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності». Відповідно до норм зазначеної статті у разі, якщо роботодавець планує звільнення працівників з причин економічного, технологічного, структурного чи аналогічного характеру або у зв'язку з ліквідацією, реорганізацією, зміною форми власності підприємства, установи, організації, він повинен завчасно, не пізніше як за три місяці до намічуваних звільнень надати первинним профспілковим організаціям інформацію щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини наступних звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також провести консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму, або пом'якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень. Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 50 Закону України «Про зайнятість населення» роботодавці зобов'язані вживати заходів для запобігання масовим вивільненням, у тому, числі шляхом проведення консультацій з профспілками з метою розроблення відповідних заходів, спрямованих на зменшення чисельності вивільнених працівників. Згідно зі ст. 48 зазначеного Закону масовим вивільненням з ініціативи роботодавця (крім випадку ліквідації юридичної особи) одноразове або протягом: одного місяця: вивільнення 10 і більше працівників на підприємстві, в установі та організації з чисельністю від 20 до 100 працівників; вивільнення 10 і більше відсотків працівників на підприємстві, в установі та організації з чисельністю від 101 до 300 працівників; трьох місяців: вивільнення 20 і більше відсотків працівників на підприємстві, в установі та організації незалежно від чисельності працівників. На підставі наказу від 26.06.2014 року № 132-К Львівського інституту банківської справи Університету банківської справи Національного банку України «Про зміни в організації виробництва й праці та звільнення працівників» скорочено штатну чисельність працівників адміністративно-господарського відділу на 8,25 одиниць з 1 вересня 2014 року. Таким чином, з даного наказу не вбачається ознак масового звільнення, тому підстав для проведення консультацій з профспілкою в даному випадку не було, що спростовує твердження позивача про порушення відповідачем в ході скорочення чисельності працівників та її звільнення приписів ч. 3 ст. 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності». Окрім цього, судом враховано, що в ч. 3 ст. 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» не йдеться про звільнення у зв'язку з скороченням штату або чисельності працівників, а лише про звільнення з причин економічного, технологічного, структурного чи аналогічного характеру або у зв'язку з ліквідацією, реорганізацією, зміною форми власності підприємства, установи, організації. Відповідно до ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Позивачем не заперечується факт її своєчасного, а саме за 2 місяці, попередження про наступне звільнення. Формою персонального повідомлення в даному випадку було письмове повідомлення від 27.06.2014 року про звільнення у зв'язку із скороченням штату працівників згідно з наказом від 26.06.2014 року № 132-к. Не ознайомлення позивача з наказом від 26.06.2014 року №132-к не можна трактувати як порушення вимог зазначеної вище статті КЗпП України та свідчить про безпідставність тверджень позивача з приводу наведених обставин. Статтею 64 ГК України підприємству надане право самостійно визначати свою організаційну структуру, чисельність працівників і штатний розпис. У зв'язку із затвердженням нової структури Університету та Інститутів відповідно до постанови Правління Національного Банку України від 17.06.2014 року № 368, Університетом банківської справи Національного Банку України видано наказ від 24.06.2014 року № 115-К «Про внесення змін до штатного розпису та попередження працівників про вивільнення». На підставі наказу Університету банківської справи Національного Банку України від 24.06.2014 року № 115-К, постанови Правління Національного Банку України від 17.06.2014 року № 368 у Львівському інституті банківської справи видано наказ від 26.06.2014 року № 132-К «Про зміни в організації виробництва й праці та звільнення працівників», яким було внесено зміни в організаційну структуру та штатний розпис, в результаті чого посади медичних працівників адміністратнвно- господарського відділу Інституту були скорочені, у тому числі і посада, яку обіймала позивач. В свою чергу, адміністрацією Львівського інституту банківської справи, як роботодавцем, на дотримання вимог чинного трудового законодавства проведено наступні заходи: письмово повідомлено позивача про майбутнє скорочення за 2 місяці відповідно до вимог ст. 492 КЗпП України; надіслано запит до профспілкового комітету Інституту з метою одержання згоди на звільнення працівників у зв'язку із скороченням штату. Відповідно до ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. В ході розгляду справи судом встановлено, що на момент попередження про наступне звільнення та до часу звільнення позивача з роботи вакансій, у тому числі на посаду медичної сестри та інших вакантних посад нижчої кваліфікації, у Львівському інституті банківської справи, тобто за місцем роботи позивача, не було, що підтверджується інформацією відділу кадрів Інституту про наявність вакансій, яка щомісячно надсилається до Університету банківської справи Національного банку України, та інформацією про наявність вакансій в Університеті банківської справи Національного Банку України з 01.06.2014 року по 31.08.2014 року. Суд вважає безпідставними твердження позивача з приводу того, що відповідач повинен був запропонувати їй іншу роботу в Університеті, оскільки в його шатному розписі запроваджено нові штатні одиниці та створено вакансії за цією ж кваліфікацією та професією, з огляду на те, що Університет банківської справи Національного Банку України є окремою структурною одиницею з власним штатним розписом, позивач була працевлаштована у Львівському інституті банківської справи, відтак підстав для пропозиції позивачу іншої роботи у роботодавця, відмінного від того, з яким у позивача було укладено трудовий договір, не вбачається. Не заслуговують на увагу і посилання позивача в обґрунтування необхідності переведення її на роботу на аналогічну посаду до Університету на п. 3 наказу Університету банківської справи Національного Банку України від 24.06.2014 року № 115-К, згідно з яким керівників кадрових служб зобов'язано запропонувати працівникам, що підпадають під скорочення, переведення за їх згодою на вакантні посади, оскільки з нього не вбачається пропозиції переведення на вакантні посади саме Університету. Відповідно до норм ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2 - 5, 7 статті 40 пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Згідно з довідкою Голови первинної профспілкової організації ЛІБС УБС НБУ позивач [PERSON] продовж своєї трудової діяльності у Львівському інституті банківської справи УБС НБУ була членом профспілкової організації. Судом встановлено, що однією з підстав для видачі наказу Львівського інституту банківської справи Університету банківської справи Національного банку України від 26.08.2014 року № 171 про звільнення з роботи позивача є згода профспілкового комітету Львівського інституту банківської справи Університету банківської справи Національного банку України від 27.06.2014 року (протокол № 4), яка одержана з дотриманням строків, передбачених ст. 43 КЗпП України. Позивач, обґрунтовуючи свої вимоги, вказувала на її фіктивне скорочення, мотивуючи це тим, що вона не підпадала під дію наказу Львівського інституту банківської справи Університету банківської справи Національного банку України від 26.06.2014 року № 132-К, оскільки вважає, що не працювала на день звільнення в адміністративно-господарському відділі. Запис під № 10 в трудовій книжці позивача свідчить про те, що станом на 03.09.2007 року вона переведена на посаду завідувача пункту охорони здоров'я адміністративно-господарського відділу. Запис під № 11 від 06.06.2008 року про переведення вказує лише на зміну посади з завідувача пункту охорони здоров'я на сестру медичну вищої кваліфікаційної категорії пункту охорони, цього ж відділу (адміністративно-господарського). Відповідно до структури Львівського інституту банківської справи Університету банківської справи Національного банку України, затвердженої постановою Правління Національного Банку України від 26.07.2007 року № 269, пункт охорони здоров'я не був самостійним структурним підрозділом, а входив до складу адміністративно-господарського відділу. За наведених обставин, суд приходить до висновку, що у Львівському інституті банківської справи Університету банківської справи Національного Банку України мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, скорочення чисельності працівників, роботодавцем додержано норм законодавства, що регулюють вивільнення позивача, в матеріалах справи містяться докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що роботодавець не мав можливості перевести позивача з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, та позивач попереджалася за 2 місяці про наступне вивільнення, а тому звільнення позивача відповідає положенням п. 1 ст. 40 КЗпП України. Відтак, вимоги позивача про скасування оскаржуваних наказів та поновлення на роботі задоволенню не підлягають. Разом з тим, запис у трудовій книжці позивача про звільнення за п. 5 ст. 36 КЗпП України на підставі наказу від 26.08.2014 року № 2014 не відповідає дійсності, оскільки такого наказу в Інституті не видавалось. Проте, дана помилка не є порушенням прав позивача в ході звільнення, оскільки є механічною та може бути усунена в позасудовому порядку відповідно до загальних способів виправлення помилкових записів в трудових книжках. Так, згідно з п. 2.6. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції України, Міністерства праці України та Міністерства соціального захисту населення від 29.07.1993 року № 58, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис. Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. З урахуванням наведеного вище, суд приходить до висновку, що позивача було звільнено з займаної посади за наявності передбаченої КЗпП України підстави, а тому вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволенню не підлягають. Відповідно до приписів ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Враховуючи законність звільнення позивача та відсутність порушення відповідачем її законних прав та інтересів, підстав для стягнення з відповідача компенсації моральної шкоди суд не вбачає. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed