Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-20 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] [PERSON] про усунення перешкод в користуванні майном та виселення. В обґрунтування позову посилаючись на те, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом належить 34/100 частини квартири [ADDRESS]. Достовірної інформації про інших співвласників житла на теперішній час позивач не має. На теперішній час в спільній квартирі проживають відповідачі, користуються майном, однак не сплачуть комунальні платежі. Крім того відповідачі не зареєстровані в вищезазначеній квартирі, відповідно до чинного законодавства. Відповідачі, без згоди позивача, змінили замки на вхідних дверях. Відповідачі порушують право власності позивача на користування її частиною квартири. Оскільки проживання останніх перешкоджає позивачу в користуванні та розпорядженні її власністю, просила суд виселити з житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] незаконно проживаючих відповідачів та стягнути на її користь з відповідачів судові витрати. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 18 листопада 2016 року в задоволенні позову - відмовлено. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 18 листопада 2016 року усунуто описку у вищевказаному рішенні. В апеляційній скарзі позивач просить рішення суду скасувати та задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права /а.с.145-149/. Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає. Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі, , проживають в частині будинку, яка не належить позивачу, а також із того, що позивачем не доведено, що саме відповідачі систематично руйнують чи псують жиле приміщення, порушують правила співжиття чи роблять неможливим для інших проживання з ними в одному будинку, що було б підставою для їх виселення, згідно норм житлового законодавства. Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Статтею 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає. Відповідно до частини третьої статті 303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення. Судом першої інстанції встановлено, відповідно до свідоцтва про право на спадщину з законом від 13 серпня 2014 року, виданого державним нотаріусом Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори Коцар І.В. [PERSON] належить 34/100 частин квартири [ADDRESS]. Як вбачається з зазначених Витягу та Свідоцтва, 34/100 частини квартири складаються з: 9-житлова, житловою площею 16,1 кв.м.; 3-кладова; ІІ-балкон. У загальному користуванні: 1-коридор; 6-ванна; 7-туалет; 8-кухня. Як встановлено у судовому засіданні, відповідачі займають кімнату квартирі [ADDRESS] яка належала на праві власності [PERSON] та вселилися до неї в 1997 році. [PERSON] померла у [INFO] За правилами ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (ст. 391 ЦК України). Розглядаючи спір, суд першої інстанції дійшов висновку, що правовідносини, що склалися між сторонами регулюються вимогам житлового кодексу та зокрема ст.109 та 116 ЖК , та виходив з того, що відповідачі проживають у житловому приміщені правомірно, та відсутні правові підстави, визначені Законом для їх виселення з житлового приміщення за адресою: [ADDRESS]. Проте, такого висновку суд дійшов з неправильним застосуванням норм матеріального права, оскільки вказані норми Житлового кодексу підлягають застосуванню відносно спорів щодо наймача та членів його сім'ї, а не власника житла та регулює порядок виселення громадян з жилих приміщень в будинках державного і громадського житлового фонду. Стаття 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав і інтересів осіб. Виходячи з загальних положень права власності, власнику належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Захист права власності регулюється нормами Цивільного кодексу України. Житлове приміщення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], належить особам на праві приватної власності, які відповідно до ст.ст. 319, 391 ЦК України володіють, користуються і розпоряджаються своїм майном на власний розсуд і в разі порушення своїх прав мають право вимагати усунення перешкод у здійсненні володіння і користування своїм майном, в тому числі і шляхом виселення відповідачів без надання іншого жилого приміщення. Згідно з ч.ч. 1,2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України). За змістом ст.383 ЦК України, ст.150 ЖК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно з ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У відповідності до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Судом першої інстанції, під час ухвалення рішення не досліджено питання та не було надано правової оцінки тим обставинам, що відповідачі заселились до казаної квартири без згоди власників житлового приміщення, вказаний факт знайшов своє підтвердження, як у письмових доказах долучених до матеріалів справи, так і у поясненнях свідків [PERSON] та [PERSON] Як вбачається з матеріалів справи, на теперішній час відповідачі займають частину квартири, що належить [PERSON], сестра якої, [PERSON] за життя набула право власності на 21/100 частину домоволодіння [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 16 березня 1995 року. Померла [PERSON] в [INFO], після її смерті [PERSON] через свого представника [PERSON] подала до четвертої державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, і хоча свідоцтво про право власності на спадкове майно на теперішній час не отримано, спадщина належить спадкоємцям з моменту її відкриття. Висновок суду першої інстанції про те, що позивачі заселились у житлове приміщення зі згоди [PERSON] не ґрунтуються на жодних доказах та не відповідають обставинам справи і спростовуються поясненнями [PERSON], який стверджував, що його батько неодноразово намагався виселити відповідачів із займаного ними приміщення, однак вони шляхом зміни замків самовільно заселились у вказану квартиру після того, як [PERSON] виїхав до свого місця проживання у Кривий Ріг, окрім того згідно доручень, що містяться в матеріалах цивільної справи, [PERSON] доручає [PERSON] здійснювати всі необхідні дії щодо нотаріального оформлення вступу у спадщину після смерті гр. [PERSON], у той же час не надає жодних повноважень по розпорядженню вказаним житлом, у тому числі не уповноважує заселяти у житло будь яких осіб. Матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів на підтвердження правомірності проживання відповідачів у вказаному житловому приміщенні. Крім того з матеріалів справи вбачається, що у відповідачів відсутній договір найму укладений з будь-ким з співвласників зазначеної квартири. Отже правові підстав для проживання у спірній квартирі у відповідачів відсутні, а тому позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Окрім іншого, суд першої інстанції не перевірив доводів позивача, щодо того, що відповідачі неодноразово виганяли заявника з належного їй домоволодіння, закривались на внутрішній замок, тому позивач вже тривалий час вимушена проживати у знайомих та знімати помешкання для власного проживання. У відповідності зі ст. 386 ЦК держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності; власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно з Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Посилаючись на вказану норму права, як на підставу відмови у задоволені позову, районний суд не звернув уваги на той факт, що ані відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] [PERSON], ані [PERSON], не є членами сім'ї власника квартири [ADDRESS], а саме [PERSON], або її спадкоємця [PERSON], а тому застосувати вказаний закон до спірних правовідносин не можна. За таких обставин судове рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення про задоволення позову. Відповідно до ст.88 ЦПК України, підлягають стягненню на користь [PERSON] з [PERSON], [PERSON], [PERSON] [PERSON] по 385,84 грн. з кожного в рахунок відшкодування судових витрат.

Outcome: approved