Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-16 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON], про поділ спільного майна подружжя, усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення, посилаючись на те, що з відповідачем вони перебували у зареєстрованому шлюбі з 02 червня 1984 року по 10 червня 2016 року, під час якого ними була придбана квартира №223 в будинку ґ311 по вулиці Дарницькій у м. Дніпропетровську загальною площею 77,4 кв.м., житловою площею 48,5 кв.м. Після розірвання шлюбу між сторонами виникали конфлікти та суперечки. Оскільки у добровільному порядку сторони не дійшли згоди щодо розподілу квартири, позивач просить суд поділити майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя та визнати за нею [PERSON] право власності на ? частину квартири [ADDRESS]; визнати за відповідачем [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS]; усунути перешкоди позивачу [PERSON] в користуванні власністю шляхом вселення в квартиру [ADDRESS]; стягнути з відповідача на свою користь судовий збір. В судовому засіданні позивач, її представник позов підтримали, просили позов задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити позивачу у його задоволенні. Суд заслухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що сторони по справі знаходилися у зареєстрованому шлюбі з 02 червня 1984 року, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу, копія якого наявна в матеріалах справи. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 10 червня 2016 року позивач та відповідач шлюб розірвали. В період шлюбу сторонами по справі на підставі договору купівлі-продажу від 09 червня 1997 року посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі під № 776 була придбана квартира [ADDRESS]. Після розірвання шлюбу між сторонами виникли неприязні відносини. Відповідач заперечує проти поділу майна, що було придбане за час шлюбу, то позивач вимушена була звернутися з позовом до суду. Відповідно до ст. 22 КпШС України (яка діяла на момент придбання спірного майна) майно, нажите подружжям під час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю. Кожен із подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном. Як встановлено судом, квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON]. Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. З розяснень, що містяться в п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до чч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до вимог ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За таких підстав, на підставі наданих сторонами доказів, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог про визнання за [PERSON] право власності на ? частину квартири [ADDRESS] та визнання за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS]. Обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню є також позовні вимоги позивача в частині усунення перешкоди [PERSON] в користуванні власністю шляхом вселення в квартиру [ADDRESS], оскільки згідно з вимогами ч.1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. З урахуванням результату розгляду справи та відповідно до вимог ст.88 ЦПК України підлягає стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір у розмірі 635, 04 грн.

Outcome: approved