Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-21 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаною позовною заявою, посилаючись на те, що вона та [PERSON] є спадкоємцями майна їхнього чоловіка та батька відповідно - [PERSON] , померлого [INFO] . Спадщина ними була прийнята відповідно до поданих до нотаріуса заяв та поділена відповідно до Договору про поділ спадкового майна від 23.11.2018 року відповідно до ч.3 ст.1267 ЦК України, в рамках спадкової справи №8/2018. Після прийняття та поділу спадщини були виявлені документи на майно належне покійному [PERSON] , яке на момент прийняття та поділу спадкового майна не було належним чином встановлено та відповідно, не було включено до спадкової маси, а саме - гараж (бокс) № [NUMBER] , поверх 5, площею 18,0 кв.м., який розташований в Кооперативі по будівництву та експлуатації індивідуальних гаражів «Лівобережний-1». Зазначений гараж було набуто у власність [PERSON] , батьком покійного чоловіка [PERSON] , який був членом автокооперативу «Лівобережний -1» з 1979 року, що підтверджено Ордером №554 на право зайняття гаража (бокса) від 31.01.1983 року та Довідкою про повне внесення пайового внеску за гараж до 21.11.1982 року. [PERSON] помер [INFO] . Після його смерті [PERSON] до нотаріальної контори не звертався, проте фактично прийняв спадщину шляхом володіння та користування даним гаражем. Це підтверджується наявністю у нього оригіналу Ордеру на право зайняття гаражу та сплати членських внесків до кооперативу на відшкодування витрат з утримання гаражу. Це підтверджується оригіналами квитанцій до приходних касових ордерів за період з 1994 року по 2018 рік, в тому числі квитанцією до приходного ордеру №110 на суму в сімсот тисяч карбованців за експлуатацію гаражу за 1994-1995 роки від 25 січня 1995 року, тобто в межах шестимісячного строку з дня відкриття спадщини. Оскільки за [PERSON] не було отримано свідоцтво про право на спадщину, то відповідно не було зареєстровано право власності на успадкований за його покійним батьком гараж. З огляду на законодавство, яке діяло на час відкриття спадщини за фактом смерті [PERSON] , його син - [PERSON] набув прав на спадщину на належний його батькові гараж і цей гараж підлягає включенню до спадкової маси. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, обгрунтування позову та просив позов задовольнити та визнати за позивачем, спадкоємцем першої черги за законом майна померлого [PERSON] , право власності на гараж. Представники відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили відмовити в задоволенні позову, врахувати надані ними відзив, пояснення. Вислухавши пояснення представника позивача, представників відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. 14.07.2020 року в Дніпровському районному суді м.Києва зареєстровано позовну заяву [PERSON] до Київської міської ради, треті особи: [PERSON] , приватний нотаріус КМНО Верповська Олена Володимирівна, Кооператив по будівництву та експлуатації індивідуальних гаражів «Лівобережний-1» про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.07.2020 року визначено головуючого по справі. 17.07.2020 року постановлено ухвалу про залишення позову без руху. Відповідно до ухвали від 14.09.2020 року позов повернуто позивачу. 19.11.2020 року постановою Київського апеляційного суду скасовано ухвалу Дніпровського районного суду м.Києва від 14.09.2020 року, справу направлено для продовження розгляду. Відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 01.12.2020 року справа передана судді. Відповідно до ухвали від 18.12.2020 року відкрито провадження у справі та призначено справу до підготовчого засідання. Відповідачем Київською міською радою подано відзив на позов, позивачем - відповідь на відзив. Третя особа приватний нотаріус Верповська О.В. подала письмові пояснення по справі. Відповідно до ухвали суду від 29.03.2021 року за клопотанням представника позивача залучено до справи [PERSON] та Кооператив по будівництву та експлуатації індивідуальних гаражів «Лівобережний-1» в якості відповідачів. Відповідачі [PERSON] , Кооператив по будівництву та експлуатації індивідуальних гаражів «Лівобережний-1» надали відзиви на позов. 17.05.2021 року згідно ухвали суду закрите підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті спору. В суді встановлено наступне. [PERSON] (позивач) перебувала в шлюбі з [PERSON] . [PERSON] (відповідач) - дочка [PERSON] . [PERSON] помер [INFO] . [PERSON] - батько [PERSON] , помер [INFO] . Згідно Ордеру №554 на право зайняття гаража (бокса) в автокооперативі Дніпровського району м.Києва «Лівобережний» - 1, виданого 31 січня 1983 року Дніпровською районною радою спілки «Автолюбитель УССР» [PERSON] , останній являється членом автокооперативу «Лівобережний» -1 по [ADDRESS]. Ордер виданий на підставі рішення загальних зборів ГБК «Лівобережний» -1 від 21.11.1982 року і являється єдиним документом на право зайняття та користування гаражем (боксом). До справи надана Довідка від 11.10.1996 року, видана ГСК «Лівобережний-1» про те, що [PERSON] - член кооперативу, повністю вніс пайовий внесок за гараж до 21.11.1982 року в сумі 1 700 грн. Бокс виділений на 5-му поверсі, [NUMBER]. [PERSON] є членом кооперативу з грудня 1979 року. До справи надані копії квитанцій до приходних касових ордерів (оригінали оглянуті в суді) від 25.01.1995 року, від 12.01.1998 року, від 15.10.1998 року, від 30.06.1999 року, від 11.07.2000 року, від 05.09.2002 року, 23.01.2003 року, від 22.07.2004 року, від 26.04.2003 року, від 15.12.2005 року, від 30.12.2007 року, в яких зазначено, що від [PERSON] прийняті суми за оплату боксу [NUMBER]. Всі вказані вище квитанції до приходних касових ордерів містять дані про платника невідповідні, оскільки [PERSON] помер [INFO] , і не міг бути платником за цими квитанціями. Ряд квитанцій, а саме: від 16.01.2001 року, від 15.11.2001 року, від 30.06.2002 року, від 01.10.2002 року, від 15.12.2017 року, містять дані про оплату за гараж № [NUMBER] , де платником є [PERSON] . Документів, які б свідчили про право [PERSON] здійснювати вказані оплати суду не було надано. Надано ще ряд аналогічних квитанцій, де платником зазначено « [PERSON] », що не дає можливості визначити, хто саме здійснював платежі. Це періоди - 2010, 2013, 2014, 2015 роки. Відповідно до Інформаційної довідки, виданої Комунальним підприємством Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 23.01.2018 року, виданої на запит нотаріуса, гараж (гаражний бокс) [ADDRESS] на праві власності не зареєстрований. Стороною відповідача - Кооператив по будівництву та експлуатації індивідуальних гаражів «Лівобережний-1», надано до справи наступні документи. Лист за підписом Голови Дніпровської ради, адресований голові правління ГБК «Лівобережний-1», від 02.02.1983 року з вказівкою включити в списки та оформити прийняття в члени кооперативу [PERSON] . Заява, адресована Правлінню ГБК «Лівобережний-1» від [PERSON] , датована 03.02.1983 року, де останній просить прийняти його в члени гаражного кооперативу «Лівобережний-1», що має автомобіль М-21, гаража не має, автомобіль знаходиться на зберіганні; зобов`язується виконувати вимоги статуту гаражного кооперативу, будівництво гаража здійснювати за запропонованим проектом та в установлені строки. Заява від [PERSON] , адресована Голові Лівобережного -1 гаражно-будівельного кооперативу, від 27.10.2020 року, в якій [PERSON] просить прийняти її в члени ГБК на користування гаражного боксу № [NUMBER] , який був виділений її свекру [PERSON] , але він не встиг його приватизувати. Її чоловік [PERSON] почав переоформлення гаражного боксу на себе, але не встиг, так як помер [INFO] . Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» зазначено, що відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. По даній справі встановлено, що [PERSON] помер [INFO] , що свідчить про необхідність керуватися вимогами ЦК УРСР (редакція 1963 року). Відповідно до ст.524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця (ст.526 ЦК УРСР). Відповідно до ст.529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями за законом першої черги є, в рівних частках, діти (в тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Відповідно до ст.549 ЦК УРСР встановлено, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.19-1 Закону України «Про кооперацію» член житлово-будівельного, дачно-будівельного, гаражно-будівельного, житлового, гаражного чи іншого відповідного кооперативу має право володіння, користування, а за згодою кооперативу - розпорядження квартирою, дачею, гаражем, іншою будівлею, спорудою або приміщенням кооперативу, якщо він не викупив це майно. У разі викупу квартири, дачі, гаража, іншої будівлі, споруди або приміщення член житлово-будівельного, дачно-будівельного, гаражно-будівельного, житлового, дачного, гаражного кооперативу чи іншого відповідного кооперативу стає власником цього майна. Відповідно до п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 28.06.1991 року «Про практику розгляду судами цивільних справ, пов`язаних з діяльністю гаражно-будівельних кооперативів» із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України №15 від 25.05.1998 року, у справах про право на пай і на гараж судам належить виходити, зокрема, з того, що член гаражно-будівельного кооперативу, який повністю вніс свій пай за гараж, наданий йому в користування, набуває право власності на це майно і вправі розпоряджатись ним на власний розсуд, продавати, заповідати, здавати в оренду, обміняти, вчиняти відносно нього інші угоди, що не заборонені законом. Відповідно до ст.7 Закону «Про власність в СРСР» (набрав чинності з 15.04.1991 року, втратив чинність 20.06.2007 року, член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Відповідно до ст.331 ЦК України якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч.3 ст.3 Закону України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст.3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди станом на час будівництва гаражного боксу регулювалася підзаконним нормативним актом - Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженою заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року. Зазначений нормативний акт передбачав державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Аналогічна правова позиція викладена і в пункті 3.1. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», а також відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 18 грудня 2013 року по справі №6-137цс13, а також постанові Верховного Суду від 01 серпня 2018 року по справі №729/105/17. Відповідно до частини 2 статті 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Викладене вище свідчить про те, що для визначення гаражного боксу № [NUMBER] , що розташований в Кооперативі по будівництву та експлуатації індивідуальних гаражів «Лівобережний-1», майном, що може успадковуватися, в першу чергу слід встановити наявність доказів того, що [PERSON] був членом вказаного кооперативу та вніс пайовий внесок в повному обсязі. Документи, на підставі яких [PERSON] користувався вказаним гаражним боксом - ордер від 31.01.1983 року, лист від 02.02.1983 року та заява від 03.02.1983 року, враховуючи хронологію дат їх складання, містять невідповідні дані, а саме: ордер на зайняття спірним гаражним боксом видано раніше ніж був лист з вимогою включити [PERSON] в члени кооперативу та заява [PERSON] про включення його в члени кооперативу. Тобто, ордер видавався не члену кооперативу. Як зазначалося вище, позивачем надано Довідку кооперативу від 11.10.1996 року, видану ГСК «Лівобережний-1» про те, що [PERSON] - член кооперативу, повністю вніс пайовий внесок за гараж до 21.11.1982 року в сумі 1 700 грн. Бокс виділений на 5-му поверсі, [NUMBER]. [PERSON] є членом кооперативу з грудня 1979 року. Дана Довідка містить невідповідну та суперечливу інформацію з тією, що викладена в вищевказаних документах. Оплата пайового внеску згідно Довідки була здійснена до включення [PERSON] в члени кооперативу. Зазначено в Довідці, що [PERSON] член кооперативу з 1979 року, що спростовується його особистою заявою від 03.02.1983 року та листом від 02.02.1983 року про прийняття в члени кооперативу. Крім того, в Довідці вказана сума пайового внеску в гривні, тоді як станом на/до 21.11.1982 року в Україні грошова одиниця була - карбованці. Будь-яких фінансових документів про розмір пайового внеску в карбованцях та сплату даного внеску [PERSON] суду не було надано. Таким чином, Довідка кооперативу від 11.10.1996 року, на яку посилається сторона позивача як на доказ набуття [PERSON] членства в кооперативі та сплати ним пайового внеску, не може бути визнана судом як належний, достовірний та допустимий доказ. Надані до справи квитанції за період 1995-2017 роки (частково) судом не враховуються як належний доказ до позовних вимог, з урахуванням викладеного вище, та у зв`язку з тим, що дані квитанції підтверджують оплати внесків до кооперативу за експлуатацію гаражного баксу [NUMBER], яким користувався як сам [PERSON] , так і його син [PERSON] , при тому, що останній не мав законних прав на це і безпідставно зазначав у багатьох квитанція платником внесків померлу особу - [PERSON] . Статтями 77, 78, 79, 80 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обгрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Аналізуючи надані докази, встановлені в суді обставини, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено позовні вимоги, що дає підстави суду для прийняття рішення про відмову в задоволенні позову.

Outcome: dismissed