Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-03 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом в яком просить стягнути з відповідача на її користь безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 10000 доларів США, що в еківаленті станом на день зернення до суду становить 241800 грн. та судові витрати в розмірі 2418 грн. В обгрунтування позову зазначила, що 27.12.1995 між нею та відповідачем укладено шлюб. Перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, згідно договору купівлі-продажу квартири від 11.12.1999 ними придбано квартиру [ADDRESS] , яка зареєстрована на її ім`я та відповідно є спільним майном подружжя. 16.09.2014 шлюб між нею та відповідачем розірвано. У порядку поділу майна подружжя нею відповідачу сплачено його частку у спільному майні подружжя в сумі 10000 доларів США, на підтвердження чого 30.09.2014 відповідач власноручно склав розписку. Сплачуючи на користь відповідача грошову копенсацію вартості 1/2 частки спільного майна подружжя, а саме вказаної квартири, у розмірі 10000 доларів США та з урахуванням волевиявлення відповідача та його згоди на отримання коштів у порядку поділу спільного майна подружжя, вважала, що спільно нажите з відповідачем поділено ними в добровільному порядку. Незважаючи на те, що відповідач отримав компенсацію в розмірі 10000 доларів США за 1/2 частину квартири, яка є спільним майном подружжя, останній звернувся до Олександрівського районного суду з позовом про визнання вказаної квартири спільним майном подружжя та визнання за ним права власності на 1/2 частину квартири та з вимогою про усунення перешкоди в користуванні житлом шляхом вселення його в квартиру. З урахуванням зазначеного позову нею, в рамках розгляду вказаної цивільної справи, подано зустрічний позов про поділ майна подружжя та визнання права власності. 26.04.2016 Олександрівським районним судом Кіровоградської області ухвалено рішення у цивільній справі за вищевказаними позовними вимогами, яке скасоване рішенням Апеляційного суду Кіровоградської області від 17.08.2016. 25.09.2019 Верховним Судом винесено постанову у вказаній цивільній справі, якою рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 17.08.2016 скасовано, а рішення Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 26.04.2016 залишено в силі. Своє рішення Верховний Суд мотивував тим, що оскільки сторони не дотрималися вимог закону про нотаріальне посвідчення договору поділу нерухомого майна, місцевий суд правильно відмовив у задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про визнання за нею права на квартиру та припинення права власності відповідача на 1/2 її частину. У зв`язку із зазначеними вище рішеннями судів, відповідач без достатньої правової підстави набув кошти в розмірі 10000 доларів США, що в еквіваленті на день звернення до суду з позовом становить 245000 грн., які, у відповідності до вимог ст. 1212 ЦК України, зобов`язаний їй повернути. 08.01.2020 представником відповідача подано відзив на позов в якому вказав, що позовна заява є необгрунтованою та безпідставною, і носить надуманий характер, а тому позовні вимоги не визнали та просили відмовити в їх задоволенні, оскільки [PERSON] жодні кошти від [PERSON] по розписці від 30.09.2014 не отримував. Зазначив, що позивач обманом умовила відповідача написати текст розписки про те, що вони у добровільному порядку розподілили набуте спільне майно подружжя і [PERSON] отримав від позивача в якості компенсації за свою 1/2 частину житлової квартири грошові кошти в сумі 10000 доларів США. Позивач попросила відповідача написати розписку (в якості проекту) і вони домовилися, що у подальшому вони звернуться до нотаріуса для її посвідчення, тільки після цього [PERSON] повинна була б передати відповідні кошти [PERSON] . Після написання вказаної розписки, [PERSON] поклав її до своєї барсетки, а позивач викрала розписку вночі із барсетки, коли він спав. З даного приводу відповідач неодноразово звертався із заявами до Олександрівського РВ УМВС України. Написання відповідачем зазначеної розписки не обумовило для нього набуття жодних цивільних прав, у зв`язку з чим відсутнє реальне настання очікуваних наслідків - отримання від позивача коштів за належну частину майна в спільному майні подружжя. У даному випадку розписка написана відповідачем від 30.09.2014 являється реальним договором, котрий вважається укладеним з моменту передачі [PERSON] та отримання [PERSON] відповідних грошових коштів, що є істотною умовою договору, чого не відбулося, а тому такий договір являється неукладеним, і не породжує жодних прав та обов`язків сторін. Окрім того, вказана розписка являлася лише проектом та не була направлена на реальне настання правових наслідків. Із зазначеного слідує, що неотримання відповідачем грошових коштів за розпискою, вказує на відсутність основної умови для існування зобов`язання з безпідставного набуття і збереження майна, та підтверджує надуманість і безпідставність позовних вимог. До того ж наявність розписки, котра фактично являється договором вказує на договірний характер спірних правовідносин, що у свою чергу унеможливлює застосування судом положень глави 83 ЦК України, у тому числі ст. 1212 ЦК України, на підставі якої позивач просить суд стягнути із відповідача відповідні грошові кошти (а.с. 32-34). Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та пояснила, що з урахуванням постанови Верховного Суду від 25.09.2019, якою скасоване рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 17.08.2016, а рішення Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 26.04.2016 залишено в силі, відповідно до яких встановлено, що сторони не дотрималися вимог закону про нотаріальне посвідчення договору поділу нерухомого майна, відповідач без достатньої правової підстави набув кошти в розмірі 10000 доларів США, які, у відповідності до вимог ст. 1212 ЦК України, зобов`язаний повернути позивачу. Зокрема, поділ майна фактично не відбувся, а тому кошти відповідачем повинні бути повернуті позивачу. Про порушення своїх прав позивач довідалася після прийняття рішення Верховним Судом від 25.09.2019. Відповідач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили відмовити в їх задоволенні. Відповідач пояснив, що розписка особисто написана ним, підпис його, дату не ставив, тому що була домовленість завірити її нотаріально, так як позивач не мала коштів. Коштів не отримував. Розписка написана не ним, під примусом, психологічним та фізичним тиском, при її складанні свідків не було. Представник відповідача пояснив, що питання щодо поділу майна подружжя та, зокрема, написання розписки, розглядалося при розгляді цивільної справи № 397/2108/14-ц, де ухвалено рішення, яке скасоване апеляційною інстанцією та підтверджено висновками ухвали Вищого спеціалізованого суду України. У подальшому вони зверталися з позовом про усунення перешкод у користуванні квартирою. Зазначив, що даний правочин (розписка) не переслідував ніяких реальних наслідків, не укладався в нотаріальній формі. Крім того, відповідач звертався до правоохоронних органів з приводу того, що вказана розписка написана під впливом введення в оману, без реальних наслідків. Даний спір розглядається з 2014. Після прийняття судом рішення у 2015 позивачу достеменно було відомо про порушення її прав. Однак, при зверненні до суду з позовом, позивач не вказує про причини пропуску нею строку позовної давності та не просить суд їх поновити. Тому просив застосувати строки позовної давності, відмовити у задоволенні позові та стягнути з позивача на користь відповідача понесені ним витрати на правову допомогу. Заслухавши представника позивача, відповідача та його представника, дослідивши матеріали справи, виходячи з принципу розумності та справедливості, оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно розписки від 30.09.2014, оригінал якої досліджений у судовому засіданні, відповідач у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя отримав від позивача свою долю в спільному майні: гроші в сумі 10000 доларів США за свою частину в квартирі [ADDRESS] , яка зареєстрована на позивача; особисті речі, які рахує за потрібне, забрав; свою частину в спільній сумісній власності подружжя отримав у повному обсязі; відповідач претензій до позивача не має. У розписці зазначено прізвища осіб та є їх підписи у присутності яких вона оформлялася - [PERSON] і [PERSON] (а.с. 7). Рішенням Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 26.04.2016 позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] задоволено частково. Визнано житлову квартиру [ADDRESS] , спільним майном подружжя та визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину двокімнатної житлової квартири [ADDRESS] . Усунуто перешкоди в користуванні житлом, шляхом вселення [PERSON] в житлову квартиру [ADDRESS] . В частині позовних вимог про визнання спільним майном подружжя господарських споруд та визнання права власності на 1/2 їх частину за [PERSON] - відмовлено. У задоволенні позовних вимог по зустрічному позову [PERSON] до [PERSON] про визнання за [PERSON] у порядку поділу майна подружжя, права власності на квартиру [ADDRESS] та припинення за [PERSON] права власності на 1/2 частку вказаної квартири - відмовлено (а.с. 8-9). Ухвалюючи рішення від 26.04.2016 суд виходив з того, що рішенням Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 02.03.2015 визнано дійсним договір розподілу майна подружжя, укладений 30.09.2014 між [PERSON] та [PERSON] , що є у їх спільній сумісній власності, а саме - квартира [ADDRESS] . Рішенням апеляційного суду Кіровоградської області від 28.05.2015 рішення Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 02.03.2015 скасовано. У задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання договору дійсним та визнання права власності на нерухоме майно відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 17.09.2015 касаційну скаргу [PERSON] відхилено, рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 28.05.2015 залишено без змін. Суд прийшов до висновку, що в суді розглядається спір між тими самими особами та з тих самих обставин, які не доказуються, оскільки вони доказані рішенням апеляційної інстанції та залишені в силі рішенням касаційної інстанції. Рішенням Апеляційного суду Кіровоградської області від 17.08.2016 рішення Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 26.04.2016 скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання майна спільним майном подружжя та його поділ, усунення перешкод в користуванні майном відмовлено. Зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] задоволено. У порядку поділу спільного майна подружжя визнано за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] . Припинено право власності [PERSON] на 1/2 частину квартири [ADDRESS] (а.с. 11-13). Ухвалюючи рішення від 17.08.2016 апеляційний суд прийшов до висновку, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку, що в суді розглядається спір між тими самими особами та з тих самих обставин, які не доказуються, оскільки вони доказані рішенням апеляційної інстанції та залишені в силі рішенням касаційної інстанції. У справі, яка переглядається [PERSON] просила припинити право власності [PERSON] на квартиру та визнати право власності на квартиру за нею з тих підстав, що [PERSON] отримав грошову компенсацію за його частину квартири, а у справі, на яку посилався суд першої інстанції, [PERSON] просила визнати дійсним договір розподілу майна та визнання за нею права власності і на спірну квартиру. Тобто, підстави позовних вимог у вищезгаданих справах є різними. Крім того, апеляційний суд прийшов до висновку, що за своєю суттю розписка є доказом, що сторони дійшли згоди на розподіл належної їм квартири і [PERSON] погодився отримати та отримав грошову компенсацію за належну йому частину квартири. У судовому засіданні [PERSON] визнав, що власноручно писав розписку, а на підтвердження своїх доводів, що фактично кошти не отримував, а лише написав розписку, належних та допустимих доказів не надав. Отже, отримані [PERSON] 10000 доларів США є достатньою сумою грошової компенсації замість його 1/2 частини квартири. Оскільки, [PERSON] вже отримав грошову компенсацію замість його 1/2 частини квартири є підстави для припинення його права власності на вказану частку у квартирі та визнання за [PERSON] права власності на вказану квартиру. Відповідно позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають. Постановою Верховного Суду від 25.09.2019 рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 17.08.2016 скасовано, а рішення Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 26.04.2016 залишено в силі (а.с. 14-20). Верховний Суд прийшов до висновку, що оскільки сторони не дотрималися вимог закону про нотаріальне посвідчення договору поділу нерухомого майна, місцевий суд правильно відмовив у задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про визнання за нею права власності на спірну квартиру та припинення права власності відповідача на 1/2 її частину. При цьому місцевий суд обґрунтовано виходив з того, що договір поділу майна подружжя, укладений 30.09.2014 між [PERSON] та [PERSON] , був предметом судового розгляду, за наслідками якого в рішенні Апеляційного суду Кіровоградської області від 28.05.2015 зроблено висновок про безпідставність позовних вимог про визнання договору дійсним та визнання права власності на нерухоме майно. Розглядаючи спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права. Скасовуючи рішення місцевого суду та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON] і задоволення зустрічного позову [PERSON] , суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що розписка від 30.09.2014 є доказом того, що сторони узгодили між собою поділ належної їм квартири і [PERSON] погодився отримати та отримав грошову компенсацію за належну йому частину нерухомого майна. При цьому апеляційний суд не дослідив належним чином зібраних доказів та не взяв до уваги обставин щодо договору поділу майна подружжя від 30.09.2014, встановлених рішенням Апеляційного суду Кіровоградської області від 28.05.2015, яке набрало законної сили, у справі, в якій брали участь ті самі сторони. Суд апеляційної інстанції не спростував належним чином обставин, встановлених місцевим судом, тобто фактично необґрунтовано переоцінив докази, які були оцінені судом першої інстанції з дотриманням вимог закону та з урахуванням обставин, на які посилалися сторони як на підставу своїх вимог і заперечень, неправильно застосував норми матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, у зв`язку з чим скасував законне й обґрунтоване судове рішення. Крім того, судом були досліджені матеріали цивільної справи № 397/2108/14-ц, якими встановлено наступне. Рішенням Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 02.03.2015 задоволено частково позов [PERSON] до [PERSON] про визнання договору дійсним та визнання права власності на нерухоме майно. Визнано дійсним договір розподілу майна подружжя, укладений 30.09.2014 між [PERSON] та [PERSON] , що є у їх спільній сумісній власності, а саме - квартири [ADDRESS] . Визнано за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] . У решті позовних вимог - відмовлено (том 1 а.с. 68-70). Ухвалюючи рішення від 02.03.2015 суд прийшов до висновку, що сторони за час перебування у шлюбі придбали квартиру [ADDRESS] , що є їх спільною сумісною власністю. Право власності зареєстроване на позивача. Судом було встановлено, що розписка написана власноручно відповідачем 30.09.2014 та підтверджує факт домовленості про поділ майна подружжя та отримання [PERSON] 10 000 доларів США від позивача за його частку в спільній сумісній власності подружжя (квартири [ADDRESS] ), відсутності претензій до позивача. Оскільки, сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується розпискою, і відбулося часткове виконання договору (лише зі сторони позивача), відповідач ухилився від його нотаріального посвідчення, а тому суд вважав за необхідне задовольнити позовні вимоги що стосуються спірної квартири та визнати договір дійсним. Рішенням Апеляційного суду Кіровоградської області від 28.05.2015 рішення Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 02.03.2015 скасовано, у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання договору дійсним та визнання права власності на нерухоме майно відмовлено (том 1 а.с. 86-87). При винесенні рішення від 28.05.2015 апеляційний суд вказав, що ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову [PERSON] та визнання дійсним договору розподілу майна подружжя, а саме: квартири [ADDRESS] суд першої інстанції виходив з того, що сторони після розірвання шлюбу у добровільному порядку поділили майно, в результаті чого [PERSON] отримав грошову компенсацію в сумі 10 000 доларів США за свою частку в спільній сумісній власності подружжя. Вважаючи встановленим факт здійснення добровільного поділу майна між подружжям після розірвання шлюбу, суд першої інстанції прийняв як належні докази пояснення позивача [PERSON] , пояснення свідків [PERSON] і [PERSON] та розписку від 30.09.2014, відповідно до змісту якої відповідач отримав грошову компенсацію в сумі 10 000 доларів США за свою частку у спільній сумісній власності подружжя. Проте, суд не врахував, що відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, а також не застосував до спірних правовідносин норми матеріального права, якими вони регулюються. На угоди про поділ між співвласниками спільного майна поширюються загальні положення цивільного законодавства про укладення угод в усній, письмовій (простій та нотаріальній) формах. Спірна квартира, як предмет поділу є об`єктом нерухомості, тому вона може бути поділена подружжям лише за нотаріально посвідченою угодою. Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 334 ЦК України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішення суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Згідно з роз`ясненням, викладеним у п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визначення правочинів недійсними», вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню дійсним, судам необхідно врахувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується до правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст.ст. 210, 640 ЦК України пов`язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін. За таких обставин висновки суду першої інстанції про те, що позивач є єдиним власником квартири, оскільки здійснено добровільно поділ майна, нею сплачено відповідачу компенсацію за його частку в майні, є безпідставними. Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.09.2015 рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 28.05.2015 залишено без змін (том 1 а.с. 144-145). Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, ст. 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Вимогами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Положеннями ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно з ч.ч. 1-2 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 цього Кодексу. Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших акті цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків ст. 11 ЦК України визначає договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Положеннями ст. 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. 1 ст. 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Згідно п. 3 ч. 1 ст. 208 ЦК України, у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених ч. 1 ст. 206 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦК України, усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Вимогами ч. 2 та ч. 3 ст. 640 ЦК України встановлено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. На підставі зазначених норм Пленум Верховного Суду України в абз. 3 п. 8 Постанови № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» дійшов висновку, що не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладання (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Згідно із ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 15.11.2018 у справі № 388/688/16-ц, провадження № 61-15358св18. Відповідно до ч. 1 ст. 1213 ЦК України, набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно. Тобто зобов`язання з повернення безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна. Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Загальна умова ч. 1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі ст. 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 10.09.2018 у справі № 638/11807/15-ц (провадження № 61-1215св17), від 12.09.2018 у справі № 154/948/16 (провадження № 61-4497ск18), від 12.12.2018 у справі № 205/3330/14-ц (провадження № 61-1133св18), від 20.06.2018 у справі № 752/13032/16-ц, від 17.04.2019 у справі № 759/1206/17. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 753/15556/15-ц, провадження № 14-445цс18, постанова Верховного Суду від 20.03.2019 у справі № 607/5422/16-ц). У постанові ВСУ від 20.03.2019 також зазначено, що якщо договір між сторонами не був укладений, тобто правова підстава передачі коштів у момент їх передачі відсутня, до правовідносин застосовується ст. 1212 ЦК України. Згідно із ч. 1 ст. 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші. Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. У разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 02.10.2013 № 6-88цс13. Також Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 31.01.2020 у справі № 161/17945/18 виклала правовий висновок про те, що норми ст. 1212 ЦК України застосовуються до позадоговірних зобов`язань. Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно виходив з того, що між сторонами по справі відсутні належним чином оформлені договірні відносини, отже суди дійшли обґрунтованого висновку, що кошти відповідач отримав від позивача без достатньої правової підстави. Виходячи з оцінки наявних в матеріалах справи доказів, встановлених судом обставин та відповідних ним правовідносин, суд приходить до висновку, що між сторонами у справі, які є фізичними особами, відсутні договірні відносини. Грошові кошти в сумі 10000 доларів США сплачені позивачем відповідачу в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, однак сторони не дотрималися вимог закону про нотаріальне посвідчення договору поділу нерухомого майна. Вищевказане встановлено судовими рішеннями у справі, у якій беруть участь ті самі особи, щодо якої встановлено ці обставини, рішення набрали законної сили, а тому, у відповідності до вимог ст. 82 ЦПК Країни, не доказуються при розгляді даної справи. За своєю суттю розписка про отримання коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від його найменування і з огляду на установлені результати робити відповідні правові висновки (Висновок Верховного суду України в постанові від 13.12.2017 у справі № 309/3458/14-ц). У постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 № 6-63цс13 викладено наступну обов`язкову для врахування правову позицію: «Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки». Враховуючи, що між сторонами у справі відсутні належним чином оформлені договірні відносини щодо поділу нерухомого майна, отже кошти у розмірі 10000 доларів США відповідач отримав від позивача без достатньої правової підстави. Відтак і повернення коштів має відбуватися на підставі положень ст. 1212 ЦК України. Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 30.05.2019 справа № 636/4948/14-ц; від 24.07.2019 справа № 243/7986/16-ц; від 15.11.2018 справа № 388/688/16-ц. Враховуючи викладене, позовні вимоги про стягнення безпідставно набутих грошових коштів підлягають задоволенню. Твердження відповідача про те, що він вказані грошові кошти не отримував, вищевказана розписка написана під обманом, суд не приймає до уваги, оскільки такі твердження відповідача належними доказами не підтверджені. Судом враховано, що відповідач підтвердив, що підпис у розписці належить йому, до суду з позовом про визнання розписки недійсною у зв`язку з її укладенням під будь-яким впливом (шляхом обману), відповідач не звертався. Також, суд звертає увагу і на те, що рішеннями попередніх судів розписка не визнавалася дійсною, оскільки не була нотаріально посвідчена, тобто не може визнаватися як договір розподілу майна подружжя. Разом з тим, суди не розглядали та не встановлювали факту безпідставного отримання відповідачем грошових коштів у сумі 10000 доларів США. Тому, факт не визнання розписки як договору розподілу майна подружжя, не впливає на факт безпідставного отримання відповідачем грошових коштів, тобто у даному випадку існують інші правовідносини між сторонами, ніж ті, які розглядалися попередніми судами. Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 192 ЦК України, законним платіжним засобом обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку встановлених законом. Згідно ст. 524 ЦК України, зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 533 ЦК України, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. При вирішенні справи суд також враховує правову позицію Верховного Суду України у справі за № 6-284цс17. Так, згідно ст. 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Відповідно ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим, ч. 2 ст. 524 та ч. 2 ст. 533 ЦК України допускають, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Отже, гривня як національна валюта, є єдиним законним платіжним засобом на території України. Вищевказане узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду України від 01.03.2017 у справі № 6-284ц17. Частиною 2 п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» передбачено, що у разі пред`явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті, суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом НБУ на день ухвалення рішення. Позивач по тексту свого позову прив`язує передану суму до іноземної валюти та проводить перерахунок на гривню по курсу на дату складання позову. Згідно офіційного курсу НБУ станом на 04.06.2020 - 1 долар США складає 26,7544 грн. Отже, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню грошові кошти у розмірі 10000 доларів США, що становить 267544 грн. (з розрахунку 10000 доларів США х 26,7544), тобто на день ухвалення рішення. Крім того, суд вважає, що заявлене стороною відповідача клопотання про застосування строку позовної давності щодо вимог по стягненню грошових коштів не підлягає задоволенню у зв`язку з наступним. У відповідності до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Як вбачається зі ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення від 20.09.2011 за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо (правова позиція Верховного Суду України викладена у справі № 6-2469цс16). Оцінивши зміст судових рішень, ухвалених у ініційованих позивачем та відповідачем судових процесах, суд приходить до висновку про те, що після прийняття постанови Верховним Судом від 25.09.2019, якою завершено останній судовий розгляд питання щодо поділу майна подружжя, позивач остаточно встановила безпідставність набуття і збереження відповідачем коштів у сумі 10000 доларів США, тобто до цього часу вважала, що її права не порушені і вона являється власником усієї квартири. А відтак, відсутні правові підстави вважати позовну давність із зверненням позивача з даним позовом до суду пропущеною. Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачені останнім судові витрати.

Outcome: approved