Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-11 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, пояснивши при цьому, що спільне життя з відповідачем не склалося, останнім часом сторони припинили подружні відносини і стали господарювати окремо. На теперішній час шлюб носить формальний характер, тому подальше сумісне життя з відповідачем та збереження сім'ї неможливі. Від шлюбу з відповідачем мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. Відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання дитини. Угоди про добровільну сплату аліментів між сторонами не досягнуто Угоди про добровільну сплату аліментів між сторонами не досягнуто. Просить суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання сина у розмірі 30% від прожиткового мінімуму для дитини до її повноліття, тобто до [INFO], починаючи з 05.12.2013 року. Позивач та її представник - у судове засідання з`явилися, просили суд позов задовольнити у повному обсязі. Відповідач - у судове засідання з'явися, проти задоволення позову не заперечував, про що надав суду письмову заяву про визнання позову. Відповідно до ч.4 ст. 130 ЦПК України при визнанні позову ухвалюється судове рішення в порядку, встановленому ст. 174 ЦПК України. Згідно з ч. 4 статті 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, вважає, що рішення у справі можливо постановити із задоволенням позову. Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 13 червня 2009 року в Третьому Приморському відділі реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції про що в Книзі реєстрації шлюбів 2009 року червня місяця 13 числа зроблено відповідний актовий запис № 151, що підтверджується відповідним свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] від 13.06.2009 р. Шлюб у сторін перший, від шлюбу є неповнолітий син [PERSON], [INFO], про що Третім Приморським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції в Книзі реєстрації народжень 2011 року березня місяця 03 числа зроблено відповідний актовий запис № 191, що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] від 03.03.2011 року. Фактичні шлюбні відносини припинені, однією сім'єю сторони не проживають, спільне домогосподарство не ведеться. Причиною розірвання шлюбу стала відсутність взаєморозуміння між сторонами та несхожість характерів. Діти після розірвання шлюбу залишаються на вихованні у матері. За таких обставин збереження шлюбу та подальше спільне життя суперечить інтересам сім'ї та унеможливлює примирення сторін. В силу статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Виниклі між сторонами правовідносини регулюється статтею 112 Сімейного Кодексу України, відповідно якої, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. При таких обставинах, суд вважає, що за відсутності вільної згоди на шлюб подружжя сім'я між сторонами розпалася остаточно і не може бути відновлена. Подальше сумісне життя подружжя і збереження шлюбу неможливі, тому позов про розірвання шлюбу підлягає задоволенню. Позивач [PERSON] заявила про вибір призвіща після розірвання шлюбу «[PERSON]». Згідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. В силу статті 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Таким чином обов'язок утримувати дитину є рівною мірою як матері та батька при цьому обов'язком індивідуальним а не солідарним. Батьки зобов'язані утримувати дитину належно від того одружені вони чи ні. Відповідно до роз'яснень, що надані у п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч.3 ст. 181 СК аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК) і виплачуються щомісячно. Відповідно до ст. 183 СК України у разі стягнення аліментів на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку мати, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. У відповідності до ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Протягом останнього часу відповідач не достатньо приймав участі в утриманні дітей, а позивачка не має можливості самостійно утримувати двох дітей. При визначені розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне положення дітей, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, та інші обставини, що мають істотне значення. Суд вважає, позовні вимоги позивачки щодо стягнення аліментів, законні та цілком обґрунтовані, тому підлягають задоволенню, шляхом стягнення з [PERSON] аліментів на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] у розмірі у розмірі 30% від прожиткового мінімуму для дитини до його повноліття, тобто до [INFO], починаючи з 05.12.2013 року. Оскільки позивачі по даній категорії справ звільняються від сплати судового збору при подачі позову, зазначені витрати підлягають стягненню з відповідача, відповідно до ст. 81 ЦПК України. Відповідно до вимог п.1 ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд вважає необхідним допустити негайне виконання судового рішення в межах суми платежу за один місяць. На підставі викладеного й

Outcome: approved