Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-28 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON], позовні вимоги якого уточнювала (а.с. 30-31), та в обґрунтування якого вказала, що 24 березня 2009 року отримала в борг від [PERSON] 100 000 грн. у строк до 01 липня 2009 року. Передача коштів відбувалася в присутності двох свідків - [PERSON] та [PERSON], останньому під розписку позивач того ж дня віддала отримані нею кошти. 26 березня 2009 року відповідач запропонував [PERSON] укласти договір позики на отриману нею позику, а також укласти договір іпотеки належної їй квартири[ADDRESS]. Позивач погодилася на таку пропозицію, і 06 травня 2009 року у приватного нотаріуса [PERSON] підписала договір позики та договір іпотеки. Оскільки позивач - літня людина, тривалий час була знайома із відповідачем та довіряла йому, надані нотаріусом документи вона не перечитувала. Згодом виявилося, що в договорі позики зазначена інша сума боргу: 180 000 грн. замість фактично отриманої суми 100 000 грн., тобто, таким чином відповідач ввів її в оману. Позивач просить визнати договір позики від 06 травня 2009 року частково недійсним та вважати його укладеним на суму 100 000 грн.. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з тих же підстав та просив позов задовольнити. Відповідач позов не визнав за безпідставністю та просив відмовити в його задоволенні. Допитана в якості свідка приватний нотаріус Житомирського районного нотаріального округу [PERSON] вказала, що дійсно, 06 травня 2009 року нею укладався договір іпотеки на [ADDRESS] , але договір позики, з якого випливає договір іпотеки, нотаріально не укладався, тому будь-яких обставин з приводу укладання останнього суду пояснити не може. Свідок [PERSON] пояснив, що знайомий із [PERSON] тривалий час, а позивач [PERSON] - це бабуся його дружини. Йому було відомо, що [PERSON] позичав гроші людям під відсотки і під заставу майна, тому коли до нього в 2009 році звернувся [PERSON] з проханням позичити 60 000 грн., він познайомив його із [PERSON], який проживає в Олевську. Оскільки у [PERSON] не виявилося майна, яке б влаштувало [PERSON] в якості застави, останній вмовив його заставити квартиру [PERSON], так як [PERSON] попросив збільшити суму позички до 100 000грн. Оскільки бабуся постійно хворіє на різні захворювання, гроші передавалися в Житомирі на вул. Кибальчича біля м»ясного кіоску. [PERSON] був свідком передачі [PERSON] коштів в розмірі 100 000 грн.,так як [PERSON] перерахував ці кошти і написав розписку, ніби ці кошти він бере у [PERSON] в борг на два місяці. Будь-яких договорів у цей день між нею та [PERSON] не укладалося, так як останній поспішав по справах в м.Київ. Протягом двох місяців [PERSON] справно платив відсотки за позикою в розмірі 7000 грн. і попросив продовжити термін позички. Однак, згодом перестав сплачувати кошти, а коли [PERSON] зрозумів, що не зможе повернути борг, у травні приїхав до [PERSON] і сказав, що треба під»їхати до нотаріуса і підписати договори, як між ними було домовлено раніше. Оскільки [PERSON] добре знала [PERSON], довіряла йому, то поїхала з ним до нотаріуса і через 10 хв. звідти вийшла. Про те, що в договорі іпотеки та в договорі позики вказана сума боргу 180 000 грн., а не 100 000 грн., їм стало відомо з листа нотаріуса, який через деякий час прийшов на адресу бабусі. При укладанні договорів у нотаріуса [PERSON] присутнім не був. Також пояснив, що [PERSON] звертався до УСБУ в Житомирській області із заявою про, на його думку, неправомірні дії [PERSON] щодо отримання боргу, з цього приводу було створено комісію, яка провела детальну перевірку за вказаною заявою та фактів, які б вказували на зловживання [PERSON] службовим становищем, виявлено не було. Суд заслухав пояснення сторін, свідків, дослідив матеріали справи та встановив наступне. Як вказує позивач [PERSON], вона 24 березня 2009 року отримала в борг від [PERSON] 100 000 грн. у строк до 01 липня 2009 року, вказану суму в той же день передала [PERSON], директору ТОВ «Агровест», що стверджується письмовою розпискою останнього (а.с. 8). З досліджених в судовому засіданні доказів вбачається, що 06 травня 2009 року, на забезпечення вимог іпотекодержателя ([PERSON].), що випливають із договору позики від 06 травня 2009 року, у приватного нотаріуса [PERSON] позивач уклала договір іпотеки, предметом якого є належна [PERSON] на праві приватної власності квартира [ADDRESS] (а.с. 4-5). Також між сторонами було укладено договір про отримання позики, в п.2 якого зазначено, що він вважається укладеним з моменту передачі грошей; гроші передаються до підписання договору сторонами (а.с.6). В договорі позики і в договорі іпотеки чітко зазначений розмір позики в 180 000 грн. Будь - яких заперечень чи зауважень стосовно розміру позики при укладанні договорів [PERSON] не зазначала, обидва договори підписала та в них не зазначила будь-яких застережень чи посилань щодо розміру позики.. Як вбачається з Акту судово-психіатричної експертизи №373-2013 від 22 жовтня 2013 року, у комісії не було підстав вважати, що [PERSON] на час підписання договору іпотеки (позики) 06 травня 2009 року, страждала би на будь які психічні розлади, які б позбавляли її здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (а.с.121-123). З цих підстав суд приходить до висновку, що в момент укладення вказаних договорів позивач усвідомлювала значення своїх дій, керувала ними, її дії були результатом її доброї волі, спрямованої на їх укладання на умовах, у них зазначених. Відповідно до ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків. Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч.1 ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Згідно із ч.3 ст.10 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст.57-60 ЦПК України. Позивач заперечує отримання нею позики в розмірі 180 000 грн. та вказує, що насправді, отримала лише 100 000 грн. в борг, договори іпотеки та позики на суму 180 000 грн. підписала, не читаючи, оскільки [PERSON] ввів її в оману. Відповідно до роз'яснень, які містяться у п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. №9 «Про судову практику з розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Таким чином з досліджених та оцінених доказів, суд приходить до висновку, що на підтвердження обставин введення її в оману, позивач не надала жодного доказу, клопотань про їх витребування не заявляла, в правоохоронні органи щодо неправомірних дій відповідача не зверталась, хоча мала можливість це зробити, будь-яких висновків правоохоронних органів з цього приводу не надала. Позивачем не доведено умисел відповідача на її обман, а також сам факт обману. З цих підстав, відповідно до вимог ч.1 ст. 1051 ЦК України, суд враховує те, що договір позики був укладений у письмовій формі, факт обману не доведений, а також те, що рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Крім того, в матеріалах справи наявна копія довідки про співбесіду з [PERSON] із матеріалів службового розслідування щодо можливих неправомірних дій підполковника [PERSON], яке проводилося УСБУ в Житомирській області (а.с.82-84), однак, в силу ст.ст. 58-59 ЦПК України вказана довідка не може бути визнана належним та допустимим доказом. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про необґрунтованість позову, а тому відмовляє в його задоволені.

Outcome: dismissed