Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-22 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом та свої вимоги мотивує тим, що 11.05.2011 року вона перебувала у трудових відносинах з відповідачем, а саме працювала на посаді молодшої медичної сестри кабінету функціональної та ультразвукової діагностики відділення променевої діагностики, 17.03.2013 року переведена на 1,0 посади реєстратора медичного госпрозрахункового відділення. Наказом № 63-к від 13.11.2015 року вона була звільнена з роботи за власним бажанням. З наказом про звільнення з роботи вона не згодна, оскільки вважає його незаконним та таким, що порушує його трудові права. 13.11.2015 року нею була подана заява про звільнення з роботи за власним бажанням, однак у вказаній заяві вона не зазначила будь-яких поважних причин для звільнення та відповідач повинен був звільнити її через два тижні, а саме 27.11.2015 року. Однак, вона була звільнена в день подачі заяви про звільнення 13.11.2015 року. Незаконність її звільнення вона мотивує тим, що написала заяву не за власним бажанням, а внаслідок тиску з боку адміністрації закладу. Крім того, вона зверталася до Управління Держпраці у Сумській області, до управління охорони здоровя зі скаргами на дії адміністрації закладу, що безумовно викликало незадоволення з боку останнього. Відповідач виніс наказ про звільнення її з роботи не давши можливості відпрацювати передбачені законом два тижні, що свідчить про відсутність бажання на звільнення з роботи. Просить суд визнати незаконним та скасувати наказ відповідача № 63-к від 13.11.2015 року про звільнення її з роботи за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням; поновити її на роботі на посаді реєстратора медичного госпрозрахункового відділення обласного комунального закладу «Сумський обласний клінічний психоневрологічний диспансер»; стягнути з відповідача на її користь середньомісячну заробітну плату за час вимушеного прогулу у сумі 4999 грн. 06 коп. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили їх задовольнити. У судовому засіданні представники відповідача [PERSON] комунального закладу «Сумський обласний клінічний психоневрологічний диспансер» - [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги не визнали, в обґрунтування своїх заперечень зазначили, що позивач була звільнена з роботи за власним бажанням. У заяві про звільнення [PERSON] вказала дату 13.11.2015 року. Законодавство не передбачає обовязкового двотижневого відпрацювання перед звільненням за власним бажанням, у ст. 38 КЗпП визначено лише обовязок працівника письмово попередити адміністрацію про наступне звільнення за 2 тижні. Адміністрація закладу пішла на зустріч та звільнила [PERSON] за її проханням 13.11.2015 року. Третя особа [PERSON] у судове засідання, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи не зявилася. Будь-яких клопотань про відкладення у цей день розгляду справи від неї не надходило. Заслухавши позивача та її представника, представників відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що у період з 11.05.2011 року по 13.11.2015 року позивач перебувала з відповідачем [PERSON] комунальним закладом «Сумський обласний клінічний психоневрологічний диспансер» у трудових відносинах, працювала на посаді реєстратора медичного госпрозрахункового відділення /а.с.5/. Наказом головного лікаря [PERSON] ОКЗ «Сумський обласний клінічний психоневрологічний диспансер» № 63-к про припинення трудового договору [PERSON] звільнено з посади медичного реєстратора за власним бажанням (ст. 38 КЗпП України) 13.11.2015 року /а.с.32/. Відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Позивач [PERSON] подала заяву про звільнення за власним бажанням 13.11.2015 року /а.с.33/. Однак позивач [PERSON] у поданій заяві про звільнення не зазначила будь-яких поважних причин для звільнення, які передбачені ч. 1 ст. 38 КЗпП України. Чинне трудове законодавство не передбачає можливості скорочення встановленого законом строку попередження власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору з ініціативи працівника. Єдиний виняток це звільнення працівника з поважних причин (через неможливість продовжувати роботу), що в даному випадку не мало місця. Згідно п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» у справах про звільнення за ст. 38 КЗпП суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору». Судом встановлено, що між позивачем [PERSON] та адміністрацією установи склалися неприязні стосунки, внаслідок чого позивач зверталася з доповідними заявами до головного лікаря ОКЗ «Сумський обласний клінічний психоневрологічний диспансер» з приводу порушення її трудових прав та незадовільних умов праці, що свідчить про неупереджене ставлення до неї як до працівника з боку адміністрації установи /а.с.8-14/. Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 232 КЗпП України безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижче оплачуваної роботи, за винятком спорів працівників, вказаних у частині третій статті 221 і статті 222 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відповідно до п. 5 постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» № 100 від 08.02.1995 р. нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно Довідки ОКЗ «Сумський обласний клінічний психоневрологічний диспансер» [PERSON] працювала в ОКЗ «Сумський обласний клінічний психоневрологічний диспансер» на посаді медичного реєстратора з 11.05.2011 року по 13.11.2015 року, її середньомісячна заробітна плата за 2015 рік склала 1447 грн. 86 коп. та середньоденна заробітна плата, станом на день звільнення склала 93 грн. 64 коп. /а.с.53/. Вирішуючи спір, суд приходить до висновку, що час вимушеного прогулу становить з 14 листопада 2015 року по 23 лютого 2015 року, тобто 3 місяці 7 робочих днів. Середньомісячна заробітна плата позивача становить 1447 грн. 86 коп., а середньоденна 93 грн. 64 коп. Таким чином з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу у розмірі 4999 грн. 06 коп. (1447 грн. 86 коп. х 3 місяці) + (93 грн. 64 коп. х 7 днів) = 4999 грн. 06 коп. Відповідно до розяснень Пленуму Верховного Суду України, наданих в п. 6 постанови № 13 від 24.12.1999 р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обовязкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. З огляду на викладене, суд вважає необхідним позовні вимоги задовольнити визнати та скасувати наказ № 63 к від 13.11.2015 року головного лікаря [PERSON] комунального закладу Сумський обласний клінічний психоневрологічний диспансер про звільнення [PERSON] з посади медичного реєстратора за власним бажання (ст. 38 КЗпП України); [PERSON] поновити на роботі на посаді медичного реєстратора [PERSON] комунального закладу Сумський обласний клінічний психоневрологічний диспансер; стягнути з [PERSON] комунального закладу Сумський обласний клінічний психоневрологічний диспансер на користь [PERSON] заробітну плату за час вимушеного прогулу з 13.11.2015 року у сумі 4999 грн. 06 коп., з відрахуванням необхідних податків. Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір у сумі 551 грн. 20 коп.

Outcome: approved