Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-16 00:00:00

Позивач звернулася до суду з названим позовом (а.с.4-7), та просить постановити рішення яким: - встановити факт родинних відносин між [PERSON] та її померлою [INFO] матір`ю [PERSON] . - визнати за нею, позивачем право власності на 1/3 частину житлового будинку з господарськими будівлями та дворовими спорудами при ньому, розташованого за адресою: [ADDRESS] , як за спадкоємцем за заповітом після смерті матері [PERSON] , померлої [INFO] ; - визнати за нею, позивачем право власності на земельну ділянку площею 1.43 га розташовану на території Новотроянівської сільської ради Болградського району Одеської області, згідно державного акту на землю серії ЯА №297976 виданого на ім`я матері [PERSON] , як спадкоємцем за заповітом після смерті матері [PERSON] , померлої [INFO] . Свої вимоги мотивує тим, що вона є спадкоємцем за заповітом після смерті матері [PERSON] , померлої [INFO] на наступне спадкове майно: на 1/3 частину житлового будинку з господарськими будівлями та дворовими спорудами при ньому, розташованого за адресою: [ADDRESS] та на земельну ділянку площею 1.43 га розташованої на території Новотроянівської сільської ради Болградського району Одеської області, згідно державного акту на землю серії ЯА №297976 виданого на ім`я матері [PERSON] . На підставі рішення Болградського районного суду Одеської області від 30.11.2011 року за нею було визнано право власності на 1/3 частини названого житлового будинку з господарськими будівлями та дворовими спорудами, як за спадкоємцем після смерті батька [PERSON] . Також встановлено, що [PERSON] , який помер [INFO] є рідним батьком [PERSON] . Залишилась не оформленою належним чином 1/3 частка названого домоволодіння та земельна ділянка. Звернувшись до нотаріуса з метою оформлення своїх спадкових прав, позивачу було відмовлено, у зв`язку з тим, що в свідоцтві про її народження її дошлюбне прізвище, а також прізвище її матері помилково зазначено « [PERSON] » замість [PERSON] », що стало підставою звернення до суду. Позивач в підготовче засідання не прибула, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином (а.с.33, 48, 53). В позовній заяві зазначила клопотання про розгляд справи у її відсутність (а.с.6). Крім того, надала до суду окрему заяву про підтримання позовних вимог, наполягала на їх задоволенні, просила розгляд справи провести у її відсутність (а.с.46). Відповідач - Новотроянівська сільська рада Болградського району Одеської області, до суду не прибула, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином (а.с.33, 48, 53). Позовні вимоги визнала у повному обсязі, просила розглянути справу без участі їх представника, про що надала відповідну заяву до суду (а.с.35). Третя особа - [PERSON] до суду не прибув, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином (а.с.33, 48, 53). Позовні вимоги визнав у повному обсязі, просив розглянути справу без його участі, про що надав відповідну заяву до суду (а.с.61). Згідно ст.200 ч.3 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Беручи до уваги, що відповідач визнає позовні вимоги і визнання позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні підготовчого судового засідання. Розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заяви сторін по справі, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог за наступних підстав. Щодо встановлення юридичного факту. Відповідно до статті 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Спірні відносини є цивільними правовідносинами і регулюються нормами: ст. 293-294, 315-319 ЦПК України, п. 10, 12 Постанови пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах встановлення фактів, що мають юридичне значення» зі змінами від 25.05.1998 року. Згідно з частиною першою та пунктом п`ятим частини другої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Частиною другою ст.315 ЦПК України визначено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Зі змісту зазначеної норми права, а також роз`яснень, викладених у пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» випливає, що в порядку окремого провадження суд розглядає справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений або знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; із заяви про встановлення факту не вбачається спору про право; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Отже, у судовому порядку встановлюються тільки такі факти, які мають юридичні наслідки і від встановлення яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав заявника і в судовому порядку можливе лише тоді, коли діючим законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення. При зверненні до суду із заявою про встановлення юридичного факту важливе значення має мета його встановлення, оскільки саме вона дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи тягне він правові наслідки. Судовим розглядом встановлено, що позивач [PERSON] , [INFO] , згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 08.10.1966 року, батьками російською мовою зазначені: « [PERSON] , [PERSON] » (а.с.13). Згідно копії запису акту про народження заявниці №54 від 08.10.1966 року, наданої Болградським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, прізвище, ім`я та по-батькові заявниці російською мовою « [PERSON] », батьками є: « [PERSON] , [PERSON] » (а.с.59). 16.02.1985 року заявниця зареєструвала шлюб з [PERSON] , та взяла шлюбне прізвище « [PERSON] », що підтверджується актовим записом про шлюб за №04 від 16.02.1985 року, складеним виконавчим комітетом Новотроянівської сільської ради Болградського району Одеської області, на підставі якого видано свідоцтво про укладання шлюбу серії [NUMBER] від 16.02.1985 року (а.с.13). За даними вказаного актового запису про шлюб №4 від 16.02.1985 року, після дослідження якого, судом встановлено, що прізвище заявниці російською мовою до реєстрації шлюбу « [PERSON] », а після реєстрації шлюбу « [PERSON] », її чоловік « [PERSON] » (а.с.58). Зі свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 08.08.2018 року вбачається прізвище померлої - « [PERSON] » (а.с.11). Згідно свідоцтва про одруження (виданого повторно) серії [NUMBER] від 07 вересня 2004 року померла [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] , та взяла шлюбне прізвище « [PERSON] » (а.с.12). З наданої Болградським РС ГУДМС України в Одеській області Форми 1 «Заяви про видачу паспорту» на ім`я померлої [PERSON] слідує, що її прізвище, ім`я та по-батькові російською мовою зазначено « [PERSON] », та видано паспорт серії [NUMBER] від 29.10.2004 року взамін паспорту громадянки України серії [NUMBER] (а.с.56). Дані обставини свідчать, що мають місце розбіжності в написанні прізвище позивача [PERSON] . Досліджені документи, є безумовним доказом того, що померла [INFO] [PERSON] є матір`ю [PERSON] . А тому факт родинних відносин підтверджується переліченими дослідженими вище документами. Щодо визнання права власності в порядку спадкування. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. У відповідності до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини, відповідно до статті 1218 ЦК України, входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Однією з таких підстав є спадкування майна, в тому числі за законом відповідно до ст.1217 ЦПК України. У відповідності до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини, відповідно до статті 1218 ЦК України, входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з частиною 1 статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Дане зобов`язання встановлено законодавством у зв`язку з тим, що право власності на спадкове нерухоме майно виникає у спадкоємця тільки з моменту державної реєстрації цього майна. За ч.2 ст.182 ЦК України, право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації. Станом на 14 квітня 1991 року житловий будинок з господарськими будівлями та дворовими спорудами при ньому за [ADDRESS] на праві власності належав колгоспному двору, до складу якого входили: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» до правовідносин, що виникли до прийняття 15.04.1991 року Закону України «Про власність» застосовується чинне на той час законодавство, зокрема спори щодо майна колгоспного двору, яке було придбане до вказаної дати, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15.04.1991 року не втратили права на частку в його майні. Відповідно до ст.120 ЦК України в редакції 1963 року, майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Володіння, користування і розпорядження майном колгоспного двору здійснювалося за згодою всіх членів двору. Розмір частки члена колгоспного двору встановлювався з огляду на рівність часток всіх членів двору, включаючи неповнолітніх та непрацездатних (ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР). Положеннями пп.«а» п. 6 вищезазначеної постанови визначено, що право власності на майно, яке належало колгоспному двору і зберіглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили право на частку в його майні. Таким чином, кожному члену цього колгоспного двору на праві власності належало по 1/3 частині вищезазначеного житлового будинку з господарськими будівлями та дворовими спорудами, що також підтверджується технічним паспортом на садибний житловий будинок виданий КП «Болградським БТІ», реєстраційний номер 34702750 (а.с.16). Позивач мала намір зареєструвати належне їй право власності за заповітом, проте отримала постанову нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальних дій (а.с.25). Згідно вимог діючого законодавства на час розгляду справи, порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом (ч. 4 ст.182 ЦК України). Відносини, пов`язані з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно всіх форм власності, їх обмежень та правочинів щодо нерухомості регулює Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 1 липня 2004 року N 1952-IV, із змінами і доповненнями. Відповідно до абзацу другого частини другої статті 15 названого Закону перелік документів для здійснення державної реєстрації прав визначається у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 22.06.2011 року № 703. Згідно п.10 Порядку заявник разом із заявою про державну реєстрацію подає органові державної реєстрації прав, нотаріусові необхідні для такої реєстрації документи, визначені цим порядком, їх копії, документ, що підтверджує внесення плати за надання витягу з Державного реєстру прав, та документ про сплату державного мита. У відповідності з п.26 Порядку для проведення державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно необхідними документами є документи, що підтверджують виникнення, перехід або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно та інші документи, визначені цим порядком. Документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, є укладений в установленому законом порядку договір, свідоцтво про право власності на спадщину, свідоцтво про право власності на нерухоме майно, державний акт на право власності на земельну ділянку, рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно, а також інші документи, визначені пунктом 27 Порядку. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної та творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За результатом судового розгляду судом встановлено, що по справі мають місце обставини, передбачені ст.392 ЦК України, оскільки позивач будучи спадкоємцем за заповітом не може зареєструвати право власності в зв`язку з відсутності інших документів, які б підтверджували будь-які родинні відносини між позивачем та померлою. За таких обставинах суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача в цій частині є обґрунтованими і підлягають задоволенню. [INFO] помер [PERSON] , запис акту про смерть №60 від 13.12.2010 року, складений Новотроянівською сільською радою Болградського району Одеської області, та видано свідоцтво про його смерть [NUMBER] (а.с.69). Рішенням Болградського районного суду Одеської області від 30.11.2011 року за позивачкою було визнано право власності на 1/3 частину названого житлового будинку з господарськими будівлями та дворовими спорудами, як за спадкоємцем за заповітом після смерті батька [PERSON] . Також встановлено, що [PERSON] , який помер [INFO] є рідним батьком [PERSON] (а.с.79). Дане рішення виконано про що свідчить свідоцтво про право власності на нерухоме майно (а.с.22). З матеріалів спадкової справи №208/2011, надісланої Київською державною нотаріальною конторою у місті Одеса, щодо майна померлого [INFO] [PERSON] вбачається, що з заявою від 07 червня 2002 року до нотаріуса звернулася донька померлого [PERSON] про прийняття спадщини після смерті батька [PERSON] (а.с.66-81). [INFO] померла [PERSON] , запис акту про смерть №560 від 08.08.2018 року, складений Болградським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, на підставі якого видано свідоцтво про її смерть серії [NUMBER] (а.с.11). Після її смерті відкрилась спадщина, до складу якої входить: - 1/3 частина житлового будинку з господарськими будівлями та дворовими спорудами при ньому за адресою: [ADDRESS] ; - земельна ділянка площею 1.43 га, розташована на території Новотроянівської сільської ради Болградського району Одеської області, згідно державного акту на землю серії ЯА №297976 виданого на ім`я [PERSON] . Спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON] , посвідченим секретарем Новотроянівської сільської ради Болградського району Одеської області від 12.11.2010 року, зареєстрованим в реєстрі за № 199 є [PERSON] , позивач по справі (а.с.82). На час відкриття спадщини після смерті [PERSON] в спадковому домоволодінні проживав і був зареєстрований її син [PERSON] , що підтверджується довідкою Новотроянівської сільської ради Болградського району Одеської області № 588/02-16 від 20.11.2019 року (а.с.14). Згідно листа приватного нотаріуса Болградського районного нотаріального округу Одеської області Агбун М.І., спадкова справа після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , не заводилась (а.с.42). Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (ст.1233 ЦК України). Частиною 1 ст. 1235 ЦК України передбачено, що заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Відповідно до ч.1, ч.3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини, що визначено ч.1 ст.1270 ЦК України. Відповідно до ч.1, ч.3, ч.5 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Таким чином, позивач [PERSON] , як спадкоємець за заповітом після смерті матері, на підставі, що передбачена законом, тобто в порядку спадкування, набула право на це майно, тобто на 1/3 частину житлового будинку з господарськими будівлями та дворовими спорудами при ньому, розташованого за адресою: [ADDRESS] , та на земельну ділянку. У відповідності до положень ст.ст.13, 81, 83 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Згідно ст.82 ч.1 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази. Докази, що не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення (стаття 229 ЦПК України). Суд розглядає справу дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінюючи докази у справі у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням згідно ст. 229 ЦПК України, захищаючи порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб згідно ст. 2 ЦПК України. При розгляді даної справи предмет доказування доведений позивачем відповідними доказами, при чому, їх аналіз дозволяє зробити висновок про те, що вони є належними, допустимими та достовірними як кожний окремо, так і у взаємному зв`язку у їх сукупності. При таких обставинах суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача про визнання права власності в порядку спадкування є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Outcome: approved