Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-29 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що вона є власником будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Крім неї в будинку зареєстрований її син [PERSON] - відповідач по справі. Відповідач хоча і зареєстрований, але в будинку не проживає тривалий час, його особистих речей в будинку не має. Її усні вимоги знятися з реєстрації відповідач ігнорує. В зв`язку з реєстрацією відповідача вона несе додаткові витрати по оплаті комунальних послуг, не має можливості оформити субсидію, це перешкоджає вільному користуванню та розпорядженню майном, тому просить визнати відповідача по справі таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS] . Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, але раніше надавала суду телефонограму про розгляд справи за її відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягала в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, але раніше надавав заяву про розгляд справи за його відсутності, не заперечував проти вимог позивача та просив їх задовольнити в повному обсязі. Повідомив, що дійсно в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] не проживає з 2008 року, в будинку немає його особистих речей, ніяких претензій до позивача не має. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, перевіривши докази, представлені сторонами на виконання вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України і які вони вважають достатніми для обґрунтування і заперечення заявлених вимог, з`ясувавши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Статтями 1,2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 4 ЦПК України кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних цивільних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку. Способами захисту цивільних прав та інтересів, можуть зокрема бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення та інші. Судом встановлено, підтверджено наявними у справі доказами, що позивач [PERSON] згідно договору дарування житлового будинку від 03.10.2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Лозівського районного нотаріального округу Харківської області Завадою М.В., набула право власності на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] . Згідно довідки Орільської селищної ради Лозівського району Харківської області №805 від 31.05.2019 року в даному будинку зареєстровані позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] . Відповідач з 2008 року в спірному будинку не проживає, його особистих речей в будинку немає, фактично проживає за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується наданою до суду заявою відповідача. Вибуваючи з постійного місця проживання, відповідач ніяких претензій на житло не мав. Відповідач в будинок не з`являється. Всі обов`язки пов`язані з договором найму житлового майна виконує позивач по справі. Позивач, як власник будинку, ніяких договорів (оренди, найму чи піднайму) з відповідачем не укладала, ніяких обов`язків перед ним не має. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном, хоча б ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Вказана стаття встановлює право власника житла на власний розсуд визначати, хто має право в ньому проживати. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. В даному разі з вини відповідача права позивача обмежені. Відповідач в даному випадку своїм протиправним поводженням створює перешкоди, що заважають нормальному здійсненню права власності, а саме неможливість оформлення субсидії по оплаті комунальних послуг та нарахування комунальних послуг, якими позивач не користується, але повинна сплачувати з вини відповідача, тощо. Позивач ніяких перешкод у здійсненні права користування жилим приміщенням відповідачу не чинила, за захистом порушеного права на проживання відповідач не звертався, особистих речей, майна, яке належить відповідачу в будинку не має. Конституцією (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року, відповідно до закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Відповідно до ст. 405 ЦК України особа втрачає право на користування житлом, у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено договором або законом. Факт не проживання відповідача по справі в будинку [ADDRESS] вбачається з актів про не проживання, складених сусідами, від 15.10.2018 року, 11.03.2019 року, де зазначено, що відповідач [PERSON] з лютого 2008 року, тобто тривалий час, в вищевказаному будинку не проживає, а проживає за адресою: [ADDRESS] . Відповідач вибув на інше постійне місце проживання, не проживає в будинку більш ніж одинадцять років, отже з цього моменту він втратив право користування жилим приміщенням. Відповідно до ст. 263 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню.

Outcome: approved