Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-04 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу на виїзд дитини за кордон. Позов мотивований тим, що 26 грудня 1998 року позивач уклала шлюб з відповідачем [PERSON] Від спільного шлюбу мають неповнолітню дитину - [PERSON] [INFO]. Шлюб між ними було розірвано 25 серпня 2005 року. Після розірвання шлюбу донька залишилася проживати разом з позивачем та знаходиться на її утриманні. Відповідач проживає окремо, аліменти не сплачує, участі у вихованні та утриманні дитини не приймає, місця знаходження його невідоме, зв'язку з ним немає. Рік тому, позивач познайомилася з громадянином Німеччини [PERSON], який проживає у м.Гота Німеччини, з яким вирішили створити сім'ю. З метою знайомства з донькою позивача, він офіційно, через посольство Німеччини в Україні запросив позивача, разом донькою [PERSON] погостити на різдвяні канікули в грудні 2016 року та прийняв повну відповідальність за їх розміщення у себе за адресою: [ADDRESS], а також за сплату витрат на перебування життя іноземців та витрат на виїзд іноземців. На підставі вказаного вона отримала в консульській установі Німеччини в Україні Шенгенскую візу с 23 грудня 2016 року строком на 1 рік. Вона та донька вирішили виїхати на запрошення у Німеччину до громадянина [PERSON] у гості на різдвяні свята строком на 1 місяць з 23 грудня 2016 року по 23 січня 2017 року. Вважає, що виїзд потрібен для них з донькою у зв'язку з тим, що вона бажає створити сім'ю з вказаним громадянином, а також для відпочинку та всебічного розвитку дитини. Донька, якої вже виповнилося 16 років, підтримує позивача в цьому повністю. Отримання згоди відповідача на виїзд доньки за кордон України неможливе з причини відсутності зв'язку з ним. З позивачем та їхньою донькою, відповідач зв'язок не підтримує. Раніше він телефонував з Автономної республіки Крим, але точної адреси не повідомляв. Після 2014 року зв'язок з ним повністю втрачений. Позивач вважає вимоги про дозвіл на виїзд неповнолітньої доньки за кордон України на підставі рішення суду законними та такими, що підлягають задоволенню, оскільки В судове засідання представник позивача [PERSON] не з'явилася, але від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про розгляд справи належним чином повідомлений, про причини неявки суду не повідомив, письмові пояснення, докази та заперечення на позовну заяву не надав. Відповідно до вимог ст.ст. 224, 225 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, з урахуванням заяви представника позивача про слухання справи за її відсутності та не явки відповідача, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, вивчивши матеріли справи, оцінивши наявні у справі докази, вважає, що позовні вимоги обґрунтовані і підлягають задоволенню з таких підстав. Згідно із ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1)чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, 3) які правовідносини випливають із встановлених обставин, 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Так, судом встановлено, що позивач в 2015 році познайомилася з громадянином Німеччини [PERSON], який проживає у м.Гота Німеччини, з яким позивач вирішили створити сім'ю. Вказаний громадянин, офіційно, через посольство Німеччини в Україні запросив позивача, разом донькою [PERSON] в гості на різдвяні канікули в грудні 2016 року та прийняв повну відповідальність за їх розміщення на території Німеччини. Позивач отримала в консульській установі Німеччини в Україні Шенгенскую візу с 23 грудня 2016 року строком на 1 рік. Однак у позасудовому порядку згоду на виїзд дитини за кордон від відповідача отримати не виявилося можливим через те, що позивач має труднощі у спілкуванні з відповідачем, який проживає окремо, аліменти не сплачує, участі у вихованні та утриманні дитини не приймає, місце знаходження його невідоме, зв'язку з ним немає. Ст. 154 Сімейного Кодексу України надає батькам право звернутися до суду за захистом прав та інтересів дитини. Відповідно до Конвенції »Про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування». Згідно ст.8 Закону України ,,Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Порядок виїзду громадян України, в тому числі дітей, за кордон та оформлення необхідних документів регулюється Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № N 3857-XII; Постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» від 27 січня 1995 року, № 57; Правилами оформлення і видачі паспортів громадянина України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231. Якщо дитина виїздить разом з батьками чи одним з батьків, то згідно зі статтею 17 «Правил оформлення і видачі паспортів громадянина України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення», затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231 відомості про дітей вносяться в паспорти батьків чи одного з батьків на підставі заяви громадянина, у чий паспорт вписуються діти. При цьому, на дітей віком від 5 до 18 років, які виїжджають разом із законними представниками і відомості про яких вписуються у їх паспорти, подаються фотокартки, що вклеюються у ці паспорти і скріплюються печаткою. Відповідно до Постанови КМУ №231 від 31 березня 1995року «Про затвердження Правил оформлення видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документу дитини, їх тимчасового затримання та вилучення» оформлення проїзного документу здійснюється на підставі заяви батьків, а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі, того з них, з ким проживає дитина. За наявності заперечень одного з батьків, документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Для дітей віком від 14 до 18 років у заяві зазначається відсутність обставин, що обмежують згідно із законодавством право їх виїзду за кордон. Такий проїзний документ на дитину оформляється на термін три роки або до досягнення нею 18-річного віку. Дитиною, згідно з Сімейним кодексом України, визнається фізична особа до досягнення нею повноліття. Згідно зі ст. 313 Цивільного кодексу України, фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Проте, згода батька неповнолітньої дитини на виїзд за кордон передбачена нормами міжнародного права і необхідна, зокрема, при вирішенні питання відкриття візи на в'їзд в країну Шенгенської зони, якою є Німеччина. В підтвердження необхідності виїзду дитини за кордон позивачем було надано суду документальні докази, зокрема, формальне зобов'язання громадянина [PERSON], у відповідності до якого він офіційно, через посольство Німеччини в Україні запросив позивача, разом донькою [PERSON] погостити на різдвяні канікули в грудні 2016 року та прийняв повну відповідальність за їх розміщення у себе за адресою: [ADDRESS], а також за сплату витрат на перебування життя іноземців та витрат на виїзд іноземців. Згідно ч.1 ст. 34 Цивільного Кодексу України повну цивільну дієздатність має фізична особа, яка досягнула вісімнадцяти років (повноліття). За змістом ч.7 ст.7 Сімейного кодексу України «Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України». Згідно ч.1 та ч. 2 ст. 155 Сімейного Кодексу України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають грунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності і батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно ч.1 ст.1 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в'їхати в Україну. Однак, в ч.3 ст.1 названого Закону вказано, що порядок в'їзду до іноземної держави регулюється законодавством іноземної держави. Згідно Кодексу Спільноти з візових питань (візовий Кодекс), затвердженого Європейським парламентом 16 червня 2009 року дозвіл батьків або законного опікуна є необхідним при подачі неповнолітнім документів для вирішення консульством питання надання йому візи Шенген. Частиною 2 ст.4 вищезгаданого Закону України передбачено, що оформлення проїзного документа дитини, необхідного для виїзду за кордон України провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. В ч.3 ст.4 цього Закону зазначено, що за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Отже, чинним законодавством передбачено можливість вирішувати питання про надання дозволу на конкретний виїзд дитини за кордон без згоди батька, з визначенням його початку і закінчення. Такі положення законодавства України відповідають міжнародному праву, зокрема нормам Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року. Відсутність згоди з боку батька щодо виїзду неповнолітньої доньки за межі України на відпочинок суперечить вимогам ч.7 ст.7, ч.2 ст.155 СК України, Конвенції про права дитини, та порушує право неповнолітнього як фізичної особи на свободу пересування, передбачене ч. 1 ст.313 ЦК України, а тому підлягає судовому захисту. Приймаючи до уваги те, що неповнолітня [PERSON], має намір тимчасово виїхати за кордон, разом зі своєю матір'ю - [PERSON], у зв'язку з тим, що остання бажає створити сім'ю з громадянином Німеччини, про що свідчать надані відповідні документи, суд вважає, що вимоги позивача про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька є обґрунтованою. Причин, які б унеможливлювали тимчасовий виїзд дитини за кордон, судом не встановлено. Тому є всі підстави для задоволення позовних вимог позивача Враховуючи викладене,

Outcome: approved