Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-07 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. Позовні вимоги мотивовані тим, що 04.09.2010 року сторони зареєстрували шлюб у Ленінському відділі реєстрації актів цивільного стану Луганського міського управління юстиції. Від шлюбу сторони мають дочку [PERSON] , [INFO] . Рішенням Сватівського районного суду Луганської області від 10.04.2018 року шлюб між сторонами було розірвано. Прізвище « [PERSON] » позивач змінила на « [PERSON] » після державної реєстрації шлюбу з [PERSON] . Після припинення шлюбних відносин , відповідач жодної участі у вихованні доньки не бере, коштів на її утримання не надає. Позивачу, як одинокій матері, важко задовольнити потреби дитини, тому вона звернулася з даним позовом до суду та просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 22.03.2019 року і до повноліття дитини. Слід відзначити, що заочним рішенням суду від 20.09.2019 року вказаний позов було задоволено частково, проте ухвалою суду від 21.09.2021 року зазначене заочне рішення було скасовано та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав викладених у позові та письмових поясненнях. Також додав, що дочка проживає з матір`ю, а в договорі оренди лише вказано право дитини проживати в квартирі, яку орендує відповідач. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги визнала частково, надала суду відзив на позову заяву та пояснила, що відповідач з травня 2018 року по липень 2020 року мав обмежений доступ до дитини, оскільки позивач разом з дочкою проживали у Німеччині. Разом з тим, [PERSON] приїздив до них літом 2019 року. Після повернення дитини у м. Вінницю, відповідач постійно з нею спілкувався та приїздив до неї. Також він переказував кошти на рахунок позивача, надсилав дитині подарунки, одяг, регулярно її провідував та спілкувався з нею. Позивач весь час користувалася допомогою відповідача, спілкувалась з ним, проте не повідомила йому про подання позовної заяви про стягнення аліментів та вказала не правильну його адресу, що свідчить про недобросовісність поведінки позивача. [PERSON] не погоджується з вимогою щодо розміру аліментів та строку його виплати, оскільки донька з 11.09.2021 року проживає разом з ним в м. Києві, так як позивач не займалася дитиною. Наразі відповідач влаштувався на роботу до служби таксі, для чого орендував автомобіль, та його середньомісячний дохід становить 17000,00 грн. Відповідач погоджується з виплатою аліментів за час проживання дитини разом із батьками позивача, тобто з 22.03.2019 року до 11.09.2021 року у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу). Просила задовольнити позов [PERSON] частково встановивши аліменти у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму починаючи з 22.03.2019 року і до 11.09.2021 року. Також просила судові витрати розподілити між сторонами пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч. 5 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Сватівського районного суду Луганської області від 10.04.2018 року був розірваний (а.с. 24). Від даного шлюбу сторони мають дочку [PERSON] , [INFO] , батьком якої є відповідач, що підтверджується свідоцтвом про її народження (а.с. 5). З довідки про склад сім`ї №0001 від 11.03.2019 року, виданої ОСББ «Подолянка -3» вбачається, що позивач по даній справі та її дочка: [PERSON] проживають за адресою: [ADDRESS] (а.с. 7). Аналогічні відомості також підтверджуються і довідками про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 2018 року (а.с. 9, 10). Слід відзначити, що позивач в зв`язку з реєстрацією шлюбу змінила своє прізвище на « [PERSON] », що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с. 8). З матеріалів справи вбачається, що відповідач в 2014 році виїхав з тимчасово окупованої території за адресою: [ADDRESS] (а.с. 92). Відповідно до відповіді Софіївсько-Борщагівського навчально-виховного комплексу «Спеціалізована школа І-ІІІ ступенів - ЗОШ І-ІІІ ступенів» Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області №162 від 05.10.2021 року, [PERSON] , [INFO] , навчається в цьому комплексі з 15.09.2021 року. На зарахування до закладу освіти заяву подав батько [PERSON] . З класним керівником дівчинки комунікує батько [PERSON] (а.с. 186). Слід відзначити, що подача заяви на зарахування до закладу та відвідування дитиною школи в с. Софіївська Борщагівка не є належним доказом проживання дитини з батьком. Суд звертає увагу, що батьки рівні в своїх правах щодо дитини. Згідно відповіді ТОВ «Медичний центр «Особливі» від 08.10.2021 року вбачається, що позивач [PERSON] була прийнята на посаду дитячого лікаря-невролога з 01.03.2021 року з 33 годинним робочим тижнем та звільнена 22.09.2021 року (а.с. 187-189). Щодо матеріального стану [PERSON] , то слід відзначити, що в І кварталі 2019 року, ІІ квартал 2019 року по І квартал 2021 року він займався підприємницькою діяльністю, також в І кварталі 2019 року отримав незначний дохід в АТ «Універсал Банк» (а.с. 93). Також, в судовому засіданні представник відповідача зазначила, що [PERSON] наразі працевлаштований у службу таксі, для чого орендує автомобіль, та його середньомісячний дохід становить 17000,00 грн. Суд не приймає до уваги квитанцію про оплату прийому дитину у лікаря (а.с.199), оскільки це не стосується предмету спору. Суд критично ставиться до договору оренди квартири відповідачем, як підтвердження факту проживання дочки з батьком, оскільки він не є належним доказом проживання дитини з батьком. Так, в договорі оренди квартири від 11.09.2021 року №11-09/21-3090221218, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , зазначено, що в об`єкті оренди - квартира [ADDRESS] мають право проживати [PERSON] та [PERSON] . Тобто, в договорі закріплено лише право на проживання дитини в квартирі. Разом з тим, належних та допустимих доказів з дотриманням норм ст.ст. 78, 81 ЦПК України, щодо проживання дитини з відповідачем починаючи з 11.09.2021 року, [PERSON] суду не надано. Згідно із ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно із ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Відповідно до ч. 1 - ч. 3 ст. 83 ЦПК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач - разом з поданням відзиву. Сторонами у справі відповідно до ч. 4 ст. 83 ЦПК України, не було повідомлено про неможливість подання доказів у встановлений законом строк. Крім того, будь-які інші докази, ніж ті, що були надані позивачем разом із позовною заявою, до суду сторонами по справі подані не були. Будь-які клопотання про витребування доказів по справі в зв`язку з неможливістю їх самостійного надання та заяви про забезпечення доказів до суду сторонами у справі не подавалися. Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. Таким чином, факт проживання дитини з 11.09.2021 року по теперішній час з батьком, суд вважає не доведеним. Також, у відзиві на позовну заяву відповідач [PERSON] вказував, що після повернення дитини у м. Вінницю, він постійно з нею спілкувався та приїздив до неї, що підтверджується переписками між сторонами та з матір`ю позивача, що підтверджується роздруківками переписки (а.с. 115-166, 171-172). Суд критично ставиться до роздруківок фотокарток (а.с. 172), оскільки вони не є належним та допустимим доказом у справі. Проаналізувавши вказані електронні докази позивача, суд вважає, що долучені до відзиву на позовну заяву роздруківки електронної переписки в соціальній мережі «Вайбер» без електронних підписів учасників листування не можуть бути використанні як доказ у справі у зв`язку з їх невідповідністю вимогам Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», оскільки з цих роздруківок неможливо ідентифікувати відправника повідомлення та зміст такого документу не захищений від внесення правок та викривлення. В розумінні ч. 1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Відповідно до частин першої, другої статті 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, яка використовується для ідентифікації автора та/або підписування електронного документа іншим суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершує створення електронного документа. Такий висновок суду узгоджується із висновками Верховного Суду у постановах від 11 червня 2019 року у справі №904/2882/18 та від 24 вересня 2019 року у справі №922/1151/18. Відповідно до положень ст.ст. 1-3 Конвенції ООН «Про права дитини» в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи. Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України, ст. 180 Сімейного кодексу України - батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до їх повноліття. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей, і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно із ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно зі ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення; тощо. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Підстави визначення розміру аліментів у частині до заробітку (доходу) або у твердій грошовій сумі визначаються з урахуванням як положень ст. 182 СК України, так і положень ст. ст. 183, 184 СК України. Згідно із ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. При цьому, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до частини 5 статті 183 СК України той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. За аналогією, позивач має право заявляти вимоги про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину однієї чверті заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину у порядку позовного провадження. Визначаючись щодо розміру аліментів, які підлягають стягненню на користь позивача, суд враховує те, що спільна дитина проживає разом з позивачем, перебуває на її повному утриманні, що потребує значних коштів. Разом з тим, зважаючи на розмір заявлених вимог, часткове визнання розміру позовних вимог, суд вважає можливим встановити аліменти в розмірі 1/4 частки доходу відповідача щомісячно, що буде розумним, справедливим та зваженим. Вимога про присудження аліментів з 22.03.2019 року задоволенню не підлягає з таких підстав. Згідно із ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Отже, ч. 1 ст. 191 СК України передбачено імперативну норму щодо стягнення аліментів з дня пред`явлення позову. При цьому, слід відзначити, що позовна заява була підписана позивачем 25.03.2019 року. Тобто, заявляючи вимогу про стягнення аліментів з 22.03.2019 року, [PERSON] бажає стягнути аліменти за минулий час, не надавши суду докази того, що вона вживала заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не змогла їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. Таким чином, дотримуючись положень вказаної статті, суд вважає за доцільне розпочати стягнення аліментів з дня подачі позовної заяви до суду, а саме з 27.03.2019 року. Оскільки позивач була звільнена від сплати судового збору, згідно зі ст. 141 ЦПК України, судовий збір слід стягнути з відповідача в дохід держави пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тобто в розмірі 681,68 грн., а іншу частину судового збору слід компенсувати за рахунок держави. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. На підставі викладеного та

Outcome: partial