Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-11 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS] . В обґрунтування\~позовних вимог\~покликається на\~те,\~що вона\~є власником\~будинку [ADDRESS] . У вказаному будинку зареєстрований також й відповідач (колишній чоловік її доньки [PERSON] ). Відповідач протягом року в будинку не проживає, речей його там немає, добровільно знятись з реєстрації не бажає. Позивач подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позов підтримує повністю, просить такий задоволити. Проти ухвалення заочного рішення не заперечила. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, не повідомив суду причини неявки. При таких обставинах суд визнав неявку відповідачів неповажною та розглянув справу у їх відсутності, провівши заочний розгляд справи. Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З`ясувавши обставини справи, дослідивши надані сторонами докази, суд вважає, що позов слід задоволити, виходячи з наступного: Встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] , що стверджується Витягом про державну реєстрацію прав №30641237 від 15.07.2011 та Свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 18.06.2011. (а.с.8, 9) Як вбачається з Будинкової книги у вищевказаному будинку зареєстрований також й відповідач [PERSON] . У вищевказаному будинку [PERSON] не проживає протягом року, що стверджується Актом обстеження фактичного проживання №257 від 18.09.2019. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У відповідності до ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З роз`яснень, які містяться у п.11 Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 квітня 1985 року Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України вбачається, що на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Статтею 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод було гарантовано захист права власності. Згідно з нею кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Беручи до уваги те, що місце реєстрація місця проживання є лише фактом підтверджуючим місце знаходження особи і жодним чином не впливає на володіння нерухомістю, право на яку документально підтверджено у встановленому законом порядку, суд вважає вимоги позовної заяви підставними. Разом з тим, враховуючи вищенаведене, зокрема те, що відповідач понад 1 рік не проживає у спірному помешканні, не користується ним, не несе витрат по його утриманню, а позивач як власник житла, має право вільно володіти, користуватися, та розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд, в тому числі й має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном, зокрема, шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним помешканням, то суд вважає позов підставним та таким, що підлягає до задоволення. При ухваленні судом рішення враховано правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові №6-57цс11 від 16.01.2012 року.

Outcome: approved