Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-01 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання права власності, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що на підставі свідоцтва про спадщину за заповітом від 14 липня 1993 року та договору дарування від 18 серпня 1998 року [PERSON] належав житловий будинок з надвірними спорудами [ADDRESS] . 21 квітня 1990 року позивач та [PERSON] уклали шлюб. З 1994 року вони проживали в зазначеному будинку. У 2006 році [PERSON] та [PERSON] припинили шлюбні відносини та почали проживати окремо. У 2010 році шлюб між ними було розірвано. З 2006 року та по теперішній час позивач постійно проживає у житлову будинку з надвірними спорудами [ADDRESS] . Вона сплачує комунальні платежі та несе інші витрати пов`язані з володінням та утриманням вказаного майна. [INFO] в м. Миколаїв помер [PERSON] , єдиним спадкоємцем якого є його донька - відповідач по справі [PERSON] , яка прийняла спадщину після смерті батька. Таким чином, [PERSON] є правонаступником власника спірного майна та належним відповідачем у цій справі. Позивач у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце його проведення сповіщалася належним чином, причини неявки суду не відомі, до суду надійшла заява від представника позивача - адвоката Златі Д.С., відповідно до якої він просив розглянути справу за їх відсутності, позов підтримують в повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце його проведення сповіщалася належним чином, причини неявки суду не відомі, до суду надійшла заява, відповідно до якої вона позов визнає у повному обсязі та не заперечує проти його задоволення. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, розглянувши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Дійсно, як встановлено у судовому засіданні, що на підставі свідоцтва про спадщину за заповітом від 14 липня 1993 року та договору дарування від 18 серпня 1998 року [PERSON] належав житловий будинок з надвірними спорудами [ADDRESS] . 21 квітня 1990 року позивач та [PERSON] уклали шлюб. З 1994 року вони проживали в зазначеному будинку. У 2006 році [PERSON] та [PERSON] припинили шлюбні відносини та почали проживати окремо. У 2010 році шлюб між ними було розірвано. [INFO] в м. Миколаїв помер [PERSON] , єдиним спадкоємцем якого є його донька - відповідач по справі [PERSON] , яка прийняла спадщину після смерті батька. Таким чином, [PERSON] є правонаступником власника спірного майна та належним відповідачем у цій справі. Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) Згідно із ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Однак, відповідач не утримує спірний будинок, не несе ніяких витрат по його обслуговуванню та по сплаті комунальних платежів. З 2006 року та по теперішній час позивач постійно проживає у житлову будинку з надвірними спорудами [ADDRESS] . Вона сплачує комунальні платежі та несе інші витрати пов`язані з володінням та утриманням вказаного майна. Таким чином, на сьогоднішній день [PERSON] добросовісно, безперервно та відкрито користується спірним будинком, доглядає та утримує його, робить капітальні та поточні ремонти, несе витрати за комунальні платежі. Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. На підставі ч. 1 ст. 397 ЦК України, володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе, а частина 3 цієї статті передбачає, що фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. Згідно п. 9, 11, 13, 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав, особа яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається. Набувальна давність визначається, як засіб закріплення майна за суб`єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також, в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим, як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. З наданих суду документів вбачається, що [PERSON] правомірне, добросовісно, відкрито та безперервно володіє чужим нерухомим майном. З 2006 року [PERSON] , відповідач або інші правонаступники власника жодного разу не витребували у позивача спірне майно, вимог щодо повернення нежитлового приміщення не висувалося, не заперечувалось проти ремонтів. А на підставі ч. 4 ст. 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Таким чином, суд приходить до висновку, що [PERSON] правомірне володіє та користуються житловим будинком [ADDRESS] , а тому за нею може бути визнано право власності на спірне майно. Згідно із ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Частиною 4 ст. 206 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. У даному випадку визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, таким чином, суд вважає, що є всі підстави для визнання права власності на спірне майно за позивачем. На підставі викладеного та

Outcome: approved