Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-25 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що вона та [PERSON] проживали однією сімєю без шлюбу з листопада 2003 року в с. Михайлівка Білоцерківського району Київської області, де винаймали житло протягом 2-х місяців, потім переїхали проживати в місто Узин, де спочатку винаймали житло, а потім отримали квартиру у військовому гуртожитку, 12.08.2009 року у них народився син [PERSON], відомості про батька при реєстрації народження дитини були записані за її вказівкою, оскільки вони на той час посварилися з батьком дитини [PERSON] те декілька місяців проживали окремо. [PERSON] визнавав себе батьком дитини, забирав її з сином з пологового будинку, проводив з ним час та дозвілля, відводив сина до дитячого садочку та забирав його, брав участь у його навчанні та вихованні, забезпечував матеріально, він бажав внести запис до свідоцтва про народження сина про своє батьківство, але 08.03.2017 року [PERSON] помер, за життя він склав заповіт на все належне йому майно на імя їхнього малолітнього сина [PERSON]. Позивач просила суд встановити факт батьківства [PERSON] [INFO], громадянина України, померлого 08.03.2017 року, щодо [PERSON] [INFO]; зобовязати Білоцерківський міськрайонний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області внести зміни в актовий запис про народження [PERSON], записавши батьком [PERSON], змінити прізвище з «Осіпчук» на «Буженик», імя, по батькові та дату народження залишити без змін, видати нове свідоцтво про народження дитини; визнати право [PERSON] на призначення пенсії по втраті годувальника після смерті [PERSON] В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги. Представники відповідача - Білоцерківського обєднаного управління Пенсійного Фонду України Київської області позов в частині вимог про визнання права на пенсію по втраті годувальника не визнали та пояснили, що ці вимоги є передчасними, оскільки позивач до відповідача із заявою про призначення такого виду пенсії не зверталася, УПФУ їй не відмовляло у призначенні пенсії. Згідно ухвали суду від 18.09.2017 року, яку занесено до журналу судового засідання, за клопотанням представника позивача було виключено із числа відповідачів по справі Білоцерківський міськрайонний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області та залучено до участі у справі в якості 3-ї особи без самостійних вимог на предмет спору. Представник Білоцерківського міськрайонного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області в судове засідання не зявився, але до суду надіслано листа щодо розгляду справи без участі представника відділу ДРАЦС. Заслухавши пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, покази свідків, оглянувши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення частково з наступних підстав. Так, судом встановлено, що 12 серпня 2009 року [PERSON] народила сина [PERSON], у свідоцтві про народження якого батьком вказано [PERSON], що стверджується копією свідоцтва про народження дитини /а.с.9/. Згідно Повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження від 01.09.2017 року № 00018618852 /а.с.27-28/, 22 серпня 2009 року складено виконкомом Узинської міської ради Білоцерківського району Київської області актовий запис за № 76 про народження 12 серпня 2009 року [PERSON], мати [PERSON], батько [PERSON], державна реєстрація народження проведена відповідно до частини першої статті 135 СК України /за вказівкою матері/. За ч.1 ст.135 СК України при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім'я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою. Позивач просить суд встановити факт батьківства [PERSON] щодо її сина [PERSON], посилаючись в обґрунтування своїх вимог на те, що вона та [PERSON] проживали однією сімєю без шлюбу з листопада 2003 року, вели спільне господарство, після народження [PERSON] [PERSON] визнавав його за сина, піклувався про нього, приймав участь у його вихованні та матеріальному забезпеченні. Позивач звертається до суду з позовною заявою, оскільки за ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02.08.2017 року було залишено без розгляду її заяву про встановлення факту батьківства, подану в порядку окремого провадження, в звязку з наявністю спору про право на пенсію, що вбачається з копії цієї ухвали/а.с.35/. З матеріалів справи вбачається, що 08 березня 2017 року [PERSON] помер, що слідує з копії свідоцтва про його смерть /а.с.10/, місце смерті Київська область, Рокитнянський район, село Савинці. За ст.130 СК України у разі смерті чоловіка, який не перебував у шлюбі з матірю дитини, факт його батьківства може бути встановлений за рішенням суду. Заява про встановлення факту батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу. Заява про встановлення факту батьківства може бути подана особами, зазначеними у частині третій статті 128 цього Кодексу. А відповідно до ч.3 ст.128 СК України такими особами є: мати, опікун, піклувальник дитини, особа, яка утримує та виховує дитину, сама дитина, яка досягла повноліття. В п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» передбачено, що оскільки підстави для визнання батьківства за рішенням суду, зазначені у ст.128 СК, істотно відрізняються від підстав його встановлення, передбачених у ст.53 КпШС, суди, вирішуючи питання про те, якою нормою слід керуватися при розгляді справ цієї категорії, повинні виходити з дати народження дитини. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України /ст.128 СК України/. В п.9 вказаної вище Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 розяснюється, що відповідно до статей 213, 215 ЦПК рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина - містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства (материнства) в органах РАЦС (прізвище, ім'я та по батькові матері й батька, число, місяць і рік їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини, коли та яким органом його вчинено). Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ст. 212 ЦПК, згідно з якою жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення. Згідно зі ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.2 цієї статті, ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. З показів свідка [PERSON]- двоюрідної сестри позивачки слідує, що свідок з [PERSON] знайома з 2007 року, він та позивач проживали разом, вели спільне господарство, коли народився син [PERSON] у 2009 році, то [PERSON] визнавав себе батьком дитини, він виховував [PERSON] разом з позивачкою, забезпечував матеріально. Свідок [PERSON] рідна сестра [PERSON], показала, що [PERSON] це син її брата, в Білорусії живуть його діти від першого шлюбу, але вона з ними не спілкується, до народження [PERSON] позивачка та [PERSON] проживали разом не один рік, брат визнавав [PERSON] за сина, забирав з пологового будинку, зателефонував їй і повідомив, що у нього народився син. Покази свідків приймаються судом до уваги, оскільки вони є послідовними, не суперечать поясненням позивача, іншим доказам по справі. Той факт, що [PERSON] та [PERSON] проживали разом, підтверджується також наступними доказами: згідно копії паспорта [PERSON] /а.с.7/, вона з 09.01.1991 року по 02.03.2005 року була зареєстрована [INFO]; цей будинок належав її батькові [PERSON], після смерті якого 02.09.2009 року спадщину на вказаний вище будинок прийняли його дочки [PERSON] та [PERSON] по 1/2 частині кожна, що вбачається з копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 13.11.2010 року /а.с.72/; відповідно до копії паспорта [PERSON] /а.с.66-67/, він з 16.02.2008 року по 17.01.2013 року був зареєстрований у даному будинку по вулиці Московській, 180-а в місті Узині Білоцерківського району. З копії спадкової справи № 244/2017 після смерті [PERSON] вбачається, що заяву про прийняття спадщини 18.08.2017 року подано [PERSON], яка діє в інтересах малолітнього [PERSON], [PERSON] залишив заповіт, згідно якого все своє майно заповів [PERSON], що слідує з копії заповіту, посвідченого секретарем виконавчого комітету Савинецької сільської ради Рокитнянського району Київської області 24.01.2017 року, зареєстровано в реєстрі за № 4 /а.с.56/. Позивачем надано суду фотографії, на яких [PERSON] забирає її з сином з пологового будинку, його вітають як батька з народженням сина /а.с.12-15/. А тому проаналізувавши всі докази в їх сукупності суд вважає за можливе встановити факт батьківства [PERSON] відносно сина [PERSON] [PERSON] [INFO]. Доказів на спростування цього висновку суду не надано, а за ст.ст.10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог або заперечень. Відповідно до п.1 ч.1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами. За ст.134 СК України на підставі заяв осіб, зазначених у статті 126 цього Кодексу, або рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до актового запису про народження, складеного органами державної реєстрації актів цивільного стану України, та видає нове свідоцтво про народження. А тому суд вважає також за можливе зобовязати Білоцерківський міськрайонний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області внести відповідні зміни в актовий запис про народження [PERSON], вказавши батьком [PERSON], змінити прізвище дитини на «Буженик». Позивач також просила суд визнати право [PERSON] на призначення пенсії по втраті годувальника після смерті [PERSON] Відповідно до ст.36 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» пенсія у зв'язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім'ї померлого годувальника, які були на його утриманні, за наявності в годувальника на день смерті страхового стажу, який був би необхідний йому для призначення пенсії по III групі інвалідності. При цьому дітям пенсія у зв'язку з втратою годувальника призначається незалежно від того, чи були вони на утриманні годувальника. Статтею 44 цього Закону передбачено, що заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально. В судовому засіданні встановлено, що позивач до територіального органу ПФУ - Білоцерківського обєднаного управління Пенсійного Фонду України Київської області із заявою про призначення пенсії по втраті годувальника на сина [PERSON] після смерті [PERSON] не зверталася, необхідних документів не надавала, управлінням їй не було відмовлено у призначенні цього виду пенсії. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відтак зазначена норма визначає обєктом захисту тільки порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права повязано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Таку правову позицію висловлено Верховним Судом України в постанові від 12.06.2013 року № 6-32цс13. А тому з врахуванням наведеного суд вважає вимоги позивача про визнання права на пенсію необґрунтованими та передчасними, оскільки право її сина на призначення пенсії по втраті годувальник не є на даний час порушеним.

Outcome: partial