Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-28 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просила розірвати шлюб з відповідачем, зареєстрований 21.11.2003 року; вказала, що від цього шлюбу мають неповнолітню дочку [PERSON], [INFO]. Позивач посилається на те, що подружнє життя не склалося, у них постійно виникали непорозуміння з різних побутових проблем, які переросли в постійні сварки, що призвело до втрати один до одного почуття любові та поваги та фактичного припинення з травня 2016 року сімейно-шлюбних відносин. [PERSON] вважає примирення неможливим та просить розірвати шлюб. Крім того, неповнолітня дитина проживає з позивачкою та знаходиться на її утриманні. Відповідач матеріальної допомоги на утримання дочки не надає, тому позивач просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітньої доньки у розмірі 1/4 частини всіх видів доходів відповідача до досягнення дитиною повноліття. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала, просила задовольнити повністю. Пояснила, що з травня 2016 року вони не підтримують сімейні стосунки, проживають за різними адресами, у відповідача є інша жінка; відповідач до вересня 2017 року взагалі не допомагав дитині. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнав частково, не заперечував проти розірвання шлюбу з позивачем, але аліменти на дитину згоден платити у розмірі 1/6 частини. Пояснив, що дійсно з травня 2016 року сімейних стосунків з дружиною не підтримують і до цього часу; він є інвалідом 2 групи, отримує пенсію 1300 гривень та працює приватним підприємцем, дохід від діяльності складає приблизно 6000-7000 гривень в місяць; інших утриманців немає. Вказав, що він постійно хворіє, великі кошти витрачає на лікування, а тому немає можливості платити аліменти у розмірі 1/4 частки доходів. Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи та надані документи, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню. Із свідоцтва про шлюб, що було видане Полтавським міським відділом реєстрації актів громадянського стану Полтавського обласного управління юстиції, вбачається, що сторони 21.11.2003 року зареєстрували шлюб, актовий запис №1875 (а.с.12). Відповідно свідоцтва про народження (а.с.6) сторони є батьками неповнолітньої дочки [PERSON], [INFO]. Згідно ксерокопії паспорту (а.с.7-10) позивач зареєстрована [INFO], в судовому засіданні було встановлено, що подружжя сімейно-шлюбних стосунків не підтримують, проживають за різними адресами. Судом, також, встановлено, що спір про майно між сторонами відсутній. Суперечок про місце проживання дитини немає. Відповідно до ст. 112 ч.2 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст.114 Сімейного кодексу України - у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки, позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Відповідно до ст. 113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Згідно з ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Беручи до уваги, що фактично шлюб між подружжям розпався, сімейні стосунки припинені, подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечило б інтересам обох сторін та їх неповнолітньої дитини, суд вважає, що позов заявлено обґрунтовано, його було підтверджено протягом судового розгляду, тому він підлягає задоволенню. Приймаючи рішення та задовольняючи вимоги позивачки щодо стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дочки суд виходить з положень\~ст. 51 Конституції України, та ст.180 СК України, згідно з якими батьки зобовязані утримувати дітей до їх повноліття. У відповідності до\~ст. 7 СК України, жінка та чоловік мають рівні права і обовязки у сімейних відносинах, шлюбі та сімї. Відповідно обовязок по утриманню дитини в рівних частках покладається на її батьків. Визначаючи розмір аліментів,\~згідно з вимогами ст. 182 СК України суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів,\~а також те,\~що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим,\~ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці признають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здатностей та фінансових можливостей. Суд роз'яснює,\~що згідно зі ст.\~185 СК України\~той з батьків,\~з кого присуджено стягнення аліментів на дитину,\~а також той з батьків,\~до кого вимога про стягнення аліментів не була подана,\~зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину,\~що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини,\~її хворобою,\~каліцтвом тощо). Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово,\~періодично або постійно. Згідно зі\~ ст.\~191 СК України\~аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Суд роз'яснює,\~що згідно зі ст.\~192 СК України\~розмір аліментів,\~визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками,\~може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану,\~погіршення або поліпшення здоров'я когось із них. Беручи до уваги, що відповідач не надає позивачу матеріальну допомогу на утримання дитини, суд вважає, що позов заявлено обґрунтовано, його було підтверджено протягом судового засідання. Суд вважає визначити розмір аліментів - 1/4 частку всіх видів заробітку [PERSON] щомісячно на користь позивача на утримання дочки. При визначенні розміру аліментів суд бере до уваги можливість надання утримання дочці і з боку матері. Що стосується посилань відповідача на те, що він не відмовляється добровільно надавати допомогу і він не в змозі платити аліменти в розмірі 1/4 частки суд зазначає, що фінансування у вигляді разової допомоги не може розцінюватися як постійна, систематична, регулярна матеріальна допомога на утримання неповнолітньої дитини, іці доводи спростовуються письмовими матеріалами справи та поясненнями самого відповідача про його працевлаштованість, отримання щомісячного доходу, відсутність інших утриманців. Відповідно до ч. 2 ст. 88 ЦПК України, якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави. Оскільки, відповідач є інвалідом 2 групи, з нього не може бути стягнутий судовий збір. Згідно п.1 ч.1 ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень, зокрема у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Враховуючи викладене, та

Outcome: approved