Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-28 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить: позбавити відповідача батьківських прав відносно неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO]. В обґрунтування своїх вимог позивач в позовній заяві зазначила, що вона є матір'ю неповнолітньої [PERSON], [INFO], батьком якої є відповідач [PERSON] Вона з відповідачем знаходилась в зареєстрованому шлюбі з 04.03.2011 року по 20.05.2013 року. Після розірвання шлюбу відповідач втратив інтерес до доньки [PERSON], з донькою не спілкувався і не бачився, не цікавився її життям, участі у вихованні та її утриманні не приймав. Вона самостійно займається вихованням доньки з дуругим чоловіком [PERSON]. Відповідач раніше до 31.03.2015 року перераховував їй аліменти, але з квітня 2015 року не сплачує аліменти. Вважає, що відповідач своїх батьківських обов'язків щодо виховання та утримання доньки не виконує, а тому звертається до суду з даною позовною заявою. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю, та просила суд задовольнити їх в повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги позивача визнав повністю, згоден на позбавлення його батьківських прав. Прокурор в судовому засіданні не заперечував проти позбавлення відповідача батьківських прав. Представник третьої особи - Служби у справах дітей адміністрації Заводського району, в судове засідання не з'явилась, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Представник третьої особи - Органу опіки та піклування адміністрації Дніпровського району, в судове засідання не з'явилась, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала повністю, заперечень не має. Вивчивши матеріали справи, вислухавши сторін, суд вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає повному задоволенню за наступних підстав. В ході судового розгляду встановлено, що позивач і відповідач перебували в зареєстрованому шлябі з 04.03.2011 року по 31.05.2013 року, що підтверджується рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська у справі № 208/1679/13-ц (а.с. 11). Відповідач є батьком малолітньої доньки [PERSON], [INFO], матір'ю якої є позивач по справі, що підтверджується свідоцтвом про її народження, актовий запис № 12. Позивач з 27.06.2014 року перебуває в зареєстрованому шлюбі з [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про шлюб, актовий запис № 248 (а.с. 13). Відповідачем визнано в судовому засіданні, що після розірвання шлюбу він з донькою не спілкувався і не бачився, не цікавився її життям, участі у вихованні та її утриманні не приймав. Отже, в судовому засіданні встановлено, що з 31.05.2013 року по тепершній час, відповідач своїх батьківських обов'язків щодо виховання та утримання доньки не виконує, і не здійснює жодних дій спрямованих на її виховання. Судом не встановлено, вчинення позивачем будь-яких перешкод відповідачу у виконанні ним своїх батьківських обов'язків та наявність його звернень до Служби у справах дітей з цього приводу, що підтверджується листом Служби у справах дітей Заводської районної у м. Дніпродзержинську ради № 999/12 від 07.09.2015 року (а.с. 21). Згідно висновку Органу опіки та піклування Адміністрації Дніпровського району № 6-11/15 від 12.01.2016 року, Орган опіки та піклування вважає доцільним позбавлення батьківських прав відповідача [PERSON] у відношенні до його малолітньої доньки [PERSON], [INFO]. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Частиною 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Ті ж самі принципи закріплені Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, відповідно п. 6. та п. 7 якої проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Якнайкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, хто відповідає за її освіту і навчання; ця відповідальність лежить насамперед на її батьках. Згідно ч. 1, 2, 3 ст. 150 СК України , батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. За змістом ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України , мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини… Пунктом 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» встановлено, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками. Таким чином, обов'язок нести відповідальність за дитину, її фізичний і моральний розвиток, її соціальне буття, здійснення прав щодо її захисту покладено на батьків. Обставини справи свідчать про небажання відповідача займатися вихованням дитини, а саме відсутність будь-яких дій, які б свідчили про його намір змінити обставини свого життя та вчинити дії, спрямовані на виховання дитини. Доказів щодо спростування таких обставин в матеріалах справи немає. Водночас Пленум Верховного Суду України в п. 15 зазначеної вище постанови роз'яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим врахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. За змістом ст. 18 Конвенції про захист прав дитини, суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Враховуючи встановлені по справі обставини, визнання відповідачем позову і його згоду на позбавлення батьківських прав, з урахуванням вимоги чинного національного та європейського законодавства, що регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що відповідач по справі внаслідок винної поведінки та свідомого нехтування покладених на нього, як батька, обов'язків, ухилявся і продовжує ухилятися від їх виконання, у зв'язку з чим, суд вважає позовні вимоги доведеними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Судові витрати відповідно до ст. 88 ЦПК України покладаються на відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved