Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-19 00:00:00

Позивач звернулася до суду з зазначеним позовом, в обґрунтування якого вказала, що вона є власником квартири [ADDRESS] (колишній проспект Кірова) на підставі договору дарування квартири від 07 жовтня 2000 року. В зазначеній квартирі зареєстрований відповідач - її колишній чоловік, з яким вони розірвали шлюб 27.08.2009. Після розірвання шлюбу відповідач деякий час проживав в квартирі позивача та у жовтні 2016 року забрав свої речі і виїхав з неї, але добровільно не знявся з реєстраційного обліку. Реєстрація відповідача в квартирі порушує її права, як власника квартири, тому позивач звернулася до суду з цим позовом за захистом своїх прав. У судовому засіданні позивач підтримала заявлені позовні вимоги, пояснила суду, що відповідач є її колишнім чоловіком. Відповідач з жовтня 2016 року не проживає у вказаній квартирі та не знімається з реєстраційного обліку, чим перешкоджає їй здійснювати своє право власності. Відповідач в судове засідання не з'явився, причин неявки не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності не надав, заперечень на позов не надав. Відповідачу було надіслано виклики в судове засідання за адресою, відповідно відомостей адресно-довідкового підрозділу, які були повернуті на адресу суду з позначкою «за незапитом» (а.с. 19-30, 35-37). Відповідно до ч. 5 ст. 74 ЦПК України судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо особа за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Враховуючи неявку в судове засідання належним чином повідомленого відповідача, відсутності заяви відповідача про розгляд справи без її участі та згоду позивача на ухвалення заочного рішення у справі, суд вважає за можливе розглядати цивільну справу у відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення по даній справі в порядку ст.ст. 224, 225 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Свідок [PERSON], пояснила у судовому засіданні, що з позивачем по справі вони сусіди. Відповідач по справі- колишній чоловік позивача. У спірній квартирі відповідач не проживає більше року. Суд, заслухавши позивача, свідка, розглянувши цивільну справу в межах заявлених позовних вимог, об'єктивно оцінивши докази, які містяться в матеріалах справи прийшов до наступного. Судом встановлено, що позивач є власником квартири [ADDRESS] (копія договору дарування квартири - а.с. 7; витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності - а.с. 8). Згідно копії довідки Центру надання адміністративних послуг загального відділу Рубіжанської міської ради Луганської області № 987 від 14.09.2017 року у квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON]- як власник квартири, [PERSON] як син власника квартири та [PERSON]- як колишній чоловік власника квартири (а.с. 9). З акту щодо встановлення факту проживання за адресою: [ADDRESS] вбачається, що [PERSON], [INFO], за вказаною адресою з жовтня 2016 року не проживає, участі в утриманні квартири не приймає, його особисті речі в квартирі відсутні (а.с. 11). Згідно із ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 391 ЦК України. У відповідності до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Права власника житлового будинку визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Згідно зі ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі визначеному відповідно до угоди з власником. Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України,член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, судом встановлено, що відповідач зареєстрований в спірній квартирі як член сім'ї власника - позивача, відсутній у спірній квартирі без поважної причини з жовтня 2016 року, тобто більше року, а тому є всі підстави для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Отже позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved