Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-28 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , в якому просить суд визнати такими, що втратили право користування жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON] . Позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона є власником вказаного житлового будинку, в якому, крім неї, зареєстрована її донька - [PERSON] та [PERSON] , яка не є членом її сім`ї. Донька проживала в даному будинку до березня 2018 року, а [PERSON] в квітні 2019 року з дозволу позивача у вказаному будинку була зареєстрована, дана реєстрація була потрібна [PERSON] для можливості працевлаштуватися. [PERSON] у вказаному будинку ніколи не проживала. На даний час особисті речі відповідачів в будинку відсутні. Вищевикладене створює для позивача труднощі щодо реалізації свого права власності. Позивач в судове засідання не з`явилася, в поданій до суду заяві просила розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтрмала в повному обсязі, просила їх задовольнити, не заперечила щодо заочного розгляду справи. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися у встановленому законом порядку за місцем реєстрації, а також шляхом розміщення на веб-сайті «Судова влада України». Правом подання відзиву не скористалися, причини неявки в судове засідання суд не повідомили. Зі згоди позивача, суд ухвалює рішення по справі при заочному розгляді, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Дослідивши докази по справі в їх сукупності, з`ясувавши підстави та предмет позову, характер спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернувся позивач, виходячи з положень ст. 12 та ст. 13 ЦПК України, за якими цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів та доведення перед судом їх переконливості, при цьому суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів сторін, суд вважає, що вимоги позивача обґрунтовані, ґрунтуються на вимогах закону, що регулює спірні правовідносини, та є такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу від 20.12.2013 року та витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності належить [PERSON] (а.с.8-10). Згідно з довідкою № 1/434 від 16.03.2020 року, виданої виконавчим комітетом Первозванівської сільської ради Кропивницького району Кіровоградської області, [PERSON] зареєстрована, але не проживає за адресою: [ADDRESS] . (а.с.11). Відповідно до довідки № 360 від 03.03.2020 року, виданої виконавчим комітетом Первозванівської сільської ради Кропивницького району Кіровоградської області, [PERSON] зареєстрована, але не проживає за адресою: [ADDRESS] . (а.с.12). Відповідно до інформації відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Кіровоградській області від 29.04.2020 року, [PERSON] , [INFO] , з 22.04.2019 року зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Згідно з інформацією відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Кіровоградській області від 29.04.2020 року, [PERSON] , [INFO] , з 22.04.2019 року зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . При цьому, факт не проживання [PERSON] та [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , підтверджується актом про непроживання особи, засвідченим секретарем Первозванівської сільської ради Кропивницького району, Кіровоградської області В. Лещенко від 12.03.2020 року (а.с.13). Аналізуючи встановлені обставини, суд відзначає, що пред`являючи позов, позивач [PERSON] посилася на те, що відповідач [PERSON] , яка є її донькою, та [PERSON] , яка не є членом її сім`ї, не проживають в належному їй на праві приватної власності будинку тривалий час і не сплачують комунальні послуги, що нараховуються позивачу, як власнику, тому реєстрація відповідачів у зазначеному будинку порушує права позивача, як власника цього будинку. Конституція України встановила основні засади права власності. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним, та складається з правомочностей власника щодо права володіння, права користування і права розпорядження. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. В свою чергу, ст.47 Конституції України проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальному житловому фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім`ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України). Більш того, на підставі ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство (ч.2 ст.64 ЖК України). Відповідно до вимог п.2 ч.1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. З огляду на викладене вище, судом відзначається, що позивач [PERSON] , як власник будинку за адресою: [ADDRESS] , має право вимагати усунення перешкод у користуванні власністю, у тому числі, шляхом звернення до суду з позовом про визнання відповідача таким, що втратив право користування зазначеним будинком. Оскільки, під час судового розгляду справи встановлено, що відповідачі [PERSON] з березня 2018 року, а [PERSON] з 22.04.2019 року, без поважних на те причин не проживають в будинку за адресою своєї реєстрації, і даний факт не спростовано відповідачами під час судового розгляду справи, суд приходить до висновку про те, що існують передбачені законом підстави для задоволення позовних вимог позивача про визнання відповідачів такими, що втратили право користування відповідним жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . На підставі ст.ст.319, 321, 391 ЦК України,

Outcome: approved