Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-23 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, де просить розірвати шлюб з відповідачем та понесені нею судові витрати стягнути з відповідача. Позов мотивує тим, що 11.10.2013 року зареєстрували шлюб з відповідачем. Від подружнього життя неповнолітніх дітей не мають. Відповідач не бажає подати заяву про розірвання шлюбу до органу ДРАЦС, а тому вона вимушена звернутись з даним позовом до суду. Зазначає, що їх спільне життя не склалося у звязку з тим, що в них різні типи характерів, протягом останнього часу їх відносини ставали все більш напруженими, так як між ними не було взаєморозуміння з питань ведення сумісного господарства та укладу сімї. Відповідач без поваги ставиться до неї та її дітей, вчиняє сварки та без усяких причин ображає її, що негативно впливає на стан її здоровя та самопочуття. Їх стосунки набули негативного характеру і в неї зникло почуття поваги до відповідача. Фактично шлюбні відносини між ними припинені влітку 2015 року та з того часу спільного господарства ними не ведеться, однак, в звязку з відсутністю у відповідача іншого житла вони проживали в одному жилому приміщення. Але в звязку з постійними сварками і погрозами зі сторони відповідача, вона була вимушена 20.06.2016 року переїхати жити до своєї доньки. Подальше спільне проживання та збереження шлюбу вважає неможливим. Позивачка та відповідач про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Позивачка подала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі; відповідач також подав заяву, де вказав, що примирення вважає неможливим та просить позов задовольнити, шлюб розірвати, однак судовий збір не стягувати з нього в повному обсязі, так як він не працює, тому просить судовий збір стягнути з нього частково. Суд ухвалив провести розгляд справи у відсутність вищевказаних осіб та ухвалити рішення на підставі наявних в справі доказів. За таких обставин, згідно ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Дані правовідносини регулюються ст., ст.110, 112 Сімейного кодексу України. При розгляді справ про розірвання шлюбу, суд за правилами 112 Сімейного кодексу України з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення Судом з позовної заяви та матеріалів справи встановлено наступне. Сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 11 жовтня 2013 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с.4). Від спільного життя неповнолітніх дітей не мають. Відповідач не бажає подати заяву про розірвання шлюбу до органу ДРАЦС, тому позивач вимушена звернутись з даним позовом до суду. Згідно позовної заяви, підставою припинення сімейних відносин між сторонами стало те, що між ними не було взаєморозуміння з питань ведення сумісного господарства та укладу сімї. Відповідач без поваги ставиться до позивачки та її дітей, вчиняє сварки, що негативно впливає на стан здоровя та самопочуття позивачки. Стосунки сторін набули негативного характеру. Фактично шлюбні відносини припинені влітку 2015 року та з того часу спільного господарства ними не ведеться, однак, в звязку з відсутністю у відповідача іншого житла вони проживали в одному жилому приміщення. Але в звязку з постійними сварками і погрозами зі сторони відповідача, позивачка була вимушена 20.06.2016 року переїхати жити до своєї доньки. Відповідач заперечень в частині розірвання шлюбу не надав, подав заяву про розгляд справи у його відсутність, де вказав, що позовні вимоги визнає та не заперечує щодо розірвання шлюбу, однак заперечує проти стягнення з нього судового збору в звязку з тим, що не працює. Згідно ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову, а тому суд вважає, що вимоги позивачки щодо розірвання шлюбу підлягають задоволенню. Позивач просить заходів щодо збереження шлюбу не вживати. Суд також не вбачає підстав для застосування ст.111 СК України, так як згідно позову, сторони припинили шлюбні стосунки та тривалий час проживають окремо. Відповідно до вимог ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір в сумі 551,20 грн., про що надано відповідну квитанцію №80 від 30.06.2016 року. Оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню, тому саме таку суму суд стягує з відповідача на користь позивача, у відшкодування сплаченого судового збору, підстав для звільнення його від відшкодування позивачці сплаченого нею судового збору не вбачається.

Outcome: approved