Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-28 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визначення місця проживання дитини, звільнення від сплати аліментів та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. Уточнивши позовні вимоги зазначає, що він перебував з Відповідачкою у шлюбі. Від шлюбу у сторін народилась донька - [PERSON], [INFO]. Згодом, відносини у родині суттєво погіршились. Шлюб між сторонами розірвано на підставі рішення Дзержинського районного суду м Кривого Рогу від 26.09.2017 року. Ще задовго до розірвання шлюбу сторони почали мешкати окремо, дитина проживала з Позивачем. За часів проживання дитини з Позивачем, матір навідувалась лише декілька разів, обумовлюючи свою неявку постійною зайнятістю. На поштову адресу Позивача був надісланий рекомендований лист, що містив, виданий Дзержинським районним судом м. Кривого Рогу, судовий наказ про стягнення з Позивача аліментів на утримання доньки. Позивач вказує, що є відповідальним батьком, має добре оплачувану роботу, задовільний стан здоров'я та взагалі усюди характеризуєтьсь лише з позитивної та гарної сторони. Цілком впевнений, що дитині краще буде проживати разом з ним. Тому просить суд визначити місце проживання дитини, разом з Позивачем. Крім того, зважаючи на те, що дитина тривалий час проживає разом з Позивачем, підстав для сплати ним аліментів на користь колишньої дружини, не має. Тому, просить суд звільнити його від сплати, призначених судом аліментів та стягнути з відповідачки, [PERSON] на користь позивача, [PERSON], аліменти на утримання неповнолітньої доньки - [PERSON], [INFO] народження, у розмірі 1/4 частини від усіх видів доходу (заробітку) щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку. Представник позивача до початку судового засідання надав до суду заяву про можливість розгляду справи за його відсутності, на задоволенні позову наполягає, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судові засідання не з'явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, що підтверджується матеріалами справи, заяв про відкладення розгляду справи не надавала. У зв'язку з чим, суд вважає за необхідне у відповідності до вимог ст. 280-281 ЦПК України, вирішити справу в заочному порядку, з огляду на те, що відповідачка повідомлялися про дату, час та місце розгляду справи, однак в судові засідання не з'явилась, у встановлений судом термін відзив на позовну заяву не подала, крім того, позивач не заперечує проти заочного вирішення справи. Третя особа в судове засідання не з'явилась, про дату та місце розгляду справи повідомлена. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Вивчивши матеріали цивільної справи суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги позивача з урахуванням наступного. Статями 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог. Судом з письмових матеріалів справи встановлено, що Позивач перебував з відповідачкою, [PERSON] у зареєстрованому шлюбі у період з 07.05.2011 року - по 26.09.2017 рік (а.с. 6, 7). Від шлюбу у сторін народилась донька - [PERSON], [INFO] (а.с.5). Згідно Акту від 19 грудня 2018 року вбачається, що позивач з донькою [PERSON] з 10 липня 2017 року проживають за адресою: [ADDRESS] однією родиною разом з [PERSON] та [PERSON] (а.с.19). З матеріалів справи встановлено, що дитина [PERSON] відвідує спортивну секцію з 01 листопада 2017 року за яку сплачує її батько [PERSON] (а.с.20). Також з матеріалів справи вбачається, що 20 листопада 2017 року Дзержинським районним судом м. Кривого Рогу видано судовий наказ, згідно якого з Позивача [PERSON] стягнуто на користь відповідачки [PERSON] аліменти на утримання доньки [PERSON] у твердій грошовій сумі у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи з дня подання заяви, тобто з 17 жовтня 2017 року і до повнолітті дитини (а.с 8). Щодо заявлених позовних вимог про визначення місця проживання неповнолітньої [PERSON] разом з батьком [PERSON] суд виходить з наступного. Згідно з частинами другою, восьмою, дев'ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII (далі - Конвенція про права дитини) держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (частина четверта, п'ята статті 19 СК України). Згідно зі статтею 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (частини перша, друга статті 155 СК України). Частинами другою, третьою статті 157 СК України передбачено, що той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Статтею 160 СК України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року, заява №2091/13, у справі «М.С. проти України», суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є не благодійним (параграф 76). Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. Враховуючи встановлені судом обставини, а саме: майновий стан позивача, житлові умови, ставлення батьків до виконання своїх обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я. Також у матеріалах справи містяться надані Позивачем докази, з приводу витрат на дитину, на її лікування, що підтверджує піклування Позивача про доньку (а.с. 9, 10, 11-18). Також суд приймає до уваги пояснення позивача, що останній не має нічого проти спілкування дитини з матір'ю. Навпаки, заохочував такі зустрічі. Однак, за часів проживання дитини з Позивачем, матір навідувалась лише декілька разів, обумовлюючи свою неявку постійною зайнятістю. При цьому суд враховує, що Відповідачкою не надано відзиву на позовну заяву, в судове засідання остання не з'явилась, відповідно не намагається довести своє бажання турбуватись та піклуватись про доньку. Отже, враховуючи встановлені обставини суд вважає, що позовні вимоги в частині визначення місце проживання неповнолітньої дитини - [PERSON], [INFO], разом з батьком - [PERSON], у квартирі за адресою: [ADDRESS] підлягають задоволенню. Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно із ст.12 Закону України «Про охорону дитинства на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до вимог ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Тобто аліменти повинен сплачувати той з батьків, який проживає окремо від дитини. В силу вимог ч.4 ст.223 ЦПК України якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред'явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Відповідно до положень ч.2 ст.197 СК України за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв'язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, а саме, що малолітня донька [PERSON] проживає разом зі своїм батьком з 2017 року, перебуває на його повному утримані, враховуючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд доходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині звільнення від сплати аліментів стягуваних за судовим наказом Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 20.11.2017 року з [PERSON] на утримання доньки - [PERSON] на користь [PERSON] Належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні. Крім того, згідно з частиною третьою статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до статті 184 СК України якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Визначаючи розмір аліментів на утримання дитини, суд зобов'язаний врахувати всі обставини, зазначені в частині першій статті 182 СК України: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Зважаючи на те, що наразі донька проживає з батьком, а мати також зобов'язана приймати участь у її утриманні, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачки, [PERSON] на користь позивача, [PERSON], аліменти на утримання неповнолітньої доньки - [PERSON], [INFO], у розмірі 1/4 частини від усіх видів доходу (заробітку) щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку. На підставі викладеного та

Outcome: approved