Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-29 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом, який обґрунтовувала тим, що на підставі договору купівлі-продажу квартири від 06.09.2002 є власником квартири [ADDRESS] . Рішенням Путивльської міської ради Сумської області від 04.08.2004 у власність мешканців м. Путивль , в тому числі і позивача, були передані земельні ділянки, які раніше були надані їм для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель та споруд (присадибні ділянки). На підставі зазначеного рішення 25.08.2004 позивачу було видано державний акт серії СМ № 070195 на право власності на земельну ділянку площею 0,0416 га, розташовану по [ADDRESS] , надану для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель, з присвоєнням кадастрового № 5923810100020100013. На підставі рішення Путивльської міської ради Сумської області від 28.08.2003 про надання дозволу про підготовку матеріалів попереднього погодження місця розташування земельної ділянки для влаштування окремого виходу та дворової території по [ADDRESS] , та будівельного паспорту від 08.02.2016 позивачем було здійснено добудову кухні площею 8,9 кв.м та тамбуру площею 3,2 кв.м, а також реконструйовано тамбур площею 12,3 кв.м в житлову кімнату 2. В результаті змінилася загальна площа квартири, а саме 84,9 кв.м, а також житлова - 49,6 кв.м. У 2017 році позивач зверталася до Управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Сумській області з проханням реєстрації Декларації про готовність об`єкта до експлуатації, проте їй в цьому було відмовлено через відсутність дозвільних документів. Посилаючись на ст. 376 ЦК України, а також на те, що здійснене нею самочинне будівництво не суперечить суспільним інтересам, не порушує прав інших осіб, а також санітарні, екологічні норми та правила пожежної безпеки, просила визнати за нею право власності на прибудовані приміщення, розташовані по [ADDRESS] , а саме: кухню - 8,9 кв.м та тамбур - 3,2 кв.м, вартістю 116320 грн., а також визначити нову загальну площу - 84,9 кв.м та житлову - 49,6 кв.м в квартирі [ADDRESS] . Ухвалою судді від 30.01.2019 відкрито провадження у даній справі та визначено її розгляд здійснювати за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 01.03.2019 провадження у даній справі було зупинено у зв`язку з призначенням судової будівельно-технічної експертизи. Ухвалою судді від 24.07.2019 у даній справі було поновлено провадження. Ухвалою суду від 28.08.2019 підготовче провадження у даній справі було закрито та призначено її до судового розгляду по суті. Позивач та її представник в судове засідання не з`явилися, від представника позивача надійшла письмова заява, в якій остання просила розгляд справи проводити за її відсутності та відсутності позивача, позов підтримала повністю. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, надали на адресу суду письмові заяви, в яких просили розгляд справи проводити за їх відсутності, позов визнали, відзив на позовну заяву не подали. Ухвалою від 30.10.2019, занесеною до протоколу судового засідання, у прийнятті визнання відповідачами позову було відмовлено. Третя особа в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. У поясненнях на позовну заяву третя особа просила розгляд справи проводити за відсутності її представника, а також на підставі наданих позивачем документів прийняти законне та обґрунтоване рішення. З`ясувавши обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, дослідивши надані докази, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних міркувань. Встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 06.09.2002 позивач є власником квартири № 2, загальною площею 71,7 кв.м, житловою площею 38,3 кв.м, розташованої по [ADDRESS] (а.с. 8). Відповідачі є власниками квартир №№ 3, 4 та 5, розташованих по [ADDRESS] (а.с. 45, 49, 55). На підставі рішення Путивльської міської ради ХІV сесії ХХІV скликання від 04.08.2004 позивач є власником земельної ділянки площею 0,0416 га, розташованої по [ADDRESS] , наданої для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель, що підтверджено копією державного акту на право власності на земельну ділянку серії СМ № 070195 від 25.08.2004 (а.с. 10). Рішенням виконавчого комітету Путивльської міської ради Путивльського району від 28.08.2003 № 209 (а.с. 20) позивачу було надано дозвіл на збір матеріалів попереднього погодження місця розташування земельної ділянки по [ADDRESS] для влаштування окремого виходу з квартири та дворової території. Згідно з зазначеним рішенням було здійснено розбивку будівель в натурі, що вбачається з копії схеми розбивки будівель в натурі (а.с. 9). На підставі будівельного паспорту від 08.02.2016, виданого відділом містобудування, архітектури, житлово-комунального господарства, інфраструктури та надзвичайних ситуацій Путивльської районної державної адміністрації, позивачу дозволено реконструкцію квартири [ADDRESS] ( а.с. 11-13). З копії технічного паспорту від 07.08.2017 вбачається, що квартира [ADDRESS] має загальну площу - 84,9 кв.м, а житлову - 49,6 кв.м (а.с. 14-17). Листом Управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Сумській області від 14.11.2017 № 40-1018/315914 позивачу роз`яснено порядок прийняття в експлуатацію самовільного будівництва, проведеного без отримання документів на право виконання будівельних робіт (а.с. 18). Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Статтею 375 ЦК України визначено, що власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно. Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Правові наслідки самочинної забудови, здійсненої власником на його земельній ділянці, встановлюються статтею 376 цього Кодексу. Відповідно до положень ч. 2 ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію нерухомого майна, державна реєстрація прав на таке майно проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку. Згідно з ч. 1 ст. 376 ЦК України, самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо : 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об`єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) об`єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Тобто, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у ч. 1 ст. 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним. Особа, яка здійснила або здійснює самочинно будівництво нерухомого майна, не набуває право власності на нього (ч. 2 цієї статті). Водночас частиною 5 ст. 376 ЦК України визначено, що на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. У пункті 12 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №6 від 30.03.2012 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» роз`яснено, що у справах, пов`язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, суди мають враховувати, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього (частина друга статті 376 ЦК). Разом із цим власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно (частина друга статті 375 ЦК), тому на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це не порушує права інших осіб (частина п`ята статті 376 ЦК). Вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов`язані встановлювати усі обставини справи, зокрема : чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними. Під істотним порушенням будівельних норм і правил слід розуміти, зокрема, недодержання архітектурних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших вимог і правил, а також зміну окремих конструктивних елементів житлового будинку, будівлі, споруди, що впливає на їх міцність і безпечність (абзац 3 п. 22 вказаної Постанови). В силу ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. За правилами ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З огляду на наведене суд вважає, що позивач не подала належних і допустимих доказів на підтвердження того, що вона зверталася про прийняття здійснених прибудов до експлуатації до компетентного органу, а останнім відмовлено у такому прийнятті. Крім того, за висновком судової будівельно-технічної експертизи від 05.07.2019 № 562, ступінь будівельної готовності об`єктів незавершеного будівництва по [ADDRESS] складає: прибудова (кухня) «а3» (приміщення «2-2» площею 8,9 кв.м) - 100%; прибудова (тамбур) «а4» (приміщення «І» площею 3,2 кв.м) - 100%. За своїм функціональним призначенням вказані прибудови не готові для введення в експлуатацію, при цьому не відповідають вимогам нормативно-правових актів у галузі будівництва: - прибудова (кухня) «а3» (приміщення «2-2» площею 8,9 кв.м): в стіні приміщення замуровано трубу газопостачання суміжних квартир, що не відповідає вимогам п. 7.25 п. 9.6 п. 9.13 ДБН В.2.5-20-2018 «Газопостачання» (фото № 2, 18, 22 фототаблиці), висота та ширина у просвіті евакуаційного виходу (дверного прорізу) становить 0,80 м х 1,97 м, що не відповідає вимогам п. 7.2.7 ДБН В.1.1-7:2016 «Пожежна безпека об`єктів будівництва» (фото № 20 фототаблиці); - прибудова (тамбур) «а4» (приміщення «І» площею 3,2 кв.м): висота приміщення 2,68 м, у приміщенні улаштовано вимикаючий пристрій введення газопроводу у приміщення «2-1» (передпокій) площею 9,6 кв.м, що не відповідає вимогам п. 7.4 п. 7.68 п. 7.73 ДБН В.2.5-20-2018 «Газопостачання» (фото № 10, 18-19 фототаблиці), висота та ширина у просвіті евакуаційного виходу (дверей) становить 0,76 м х 1,96 м та 0,8 м х 1,97 м, що не відповідає вимогам п. 7.2.7 ДБН В.1.1-7:2016 «Пожежна безпека об`єктів будівництва» (фото № 16-18 фототаблиці) Отже, прибудова (кухня) «а3» та прибудова (тамбур) «а4» збудовані [PERSON] на наданій їй у власність земельній ділянці, але з порушенням будівельних норм і правил в частині безпеки газопостачання та пожежної безпеки, що порушує права власників сусідніх квартир та є істотним. За встановлених обставин підстави для визнання право власності на цей об`єкт нерухомості в судовому порядку відсутні. Виходячи з наведеного та

Outcome: dismissed