Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-24 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON], у якому просив розірвати Договір найму (оренди) нерухомого майна з 31 серпня 2016року, що укладений 07 березня 2015 року між [PERSON] та [PERSON], стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість зі сплати орендної плати згідно Договору найму (оренди) нерухомого майна у розмірі 246 342,00 грн. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] вартість відновлення квартири в розмірі 7300,90 грн. Стягнути з [PERSON] вартість вжитих житлово- комунальних та інших послуг в розмірі 6506,75 грн, в тому числі , на користь: ПАТ «Київенерго»- за опалення-3246,76грн, за спожиту електроенергію - 346,17грн, за постачання гарячої води - 227,46 грн., ПАТ АК «Київводоканал» - за централізоване постачання холодної води та водовідведення - 618,09 грн, за водовідведення гарячої води - 600,09 грн. ТОВ «ТІСА» - за надання послуг з телебачення - 380,00 грн. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] завдану моральну шкоду в розмірі 20 000,00 грн. Позовні вимоги мотивує тим, що 07 березня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір найму (оренди) нерухомого майна, предметом якого є оренда на оплатній основі, приміщення, що належить [PERSON],(що зазначено в свідоцтві про право власності від 24 березня 2005 року), а саме квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], строком по 07 березня 2016 року. Згідно умов договору відповідач повинен сплачувати позивачеві орендну плату у розмірі 650 доларів США по курсу НБУ щомісячно. Позивач стверджує, що з червня 2015 року [PERSON] припинив сплачувати орендну плату, при цьому продовжує користуватися приміщенням. На вимоги позивача щодо боргу з орендної плати, [PERSON] пояснював, що він будує будинок в місті Ірпінь і має тимчасові фінансові труднощі. Просив відстрочити орендні платежі. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідач у судовому засіданні проти наданого позову заперечив та звернувся до суду з зустрічною позовною заявою відповідно до якої просив суд постановити рішення, а саме: визнати недійсним з моменту укладення договір оренди квартири за адресою: [ADDRESS] від 07.03.2015р., укладений між [PERSON] та [PERSON] та застосувати правові наслідки недійсності даного договору; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON]) судовий збір в розмірі: 551,20 грн. (п'ятсот п'ятдесят одну гривню 20 копійок). Посилаючись на те, що [PERSON] не є власником житлової квартири за адресою: [ADDRESS]. Це підтверджується документами, доданими позивачем до первісної позовної заяви, а саме рахунками та квитанціями на сплату комунальних платежів по даній квартирі, оформленими на [PERSON]. В спірному договорі оренди немає жодної вказівки також і на те, що [PERSON] укладає його від імені власника квартири за адресою: [ADDRESS], тобто є представником власника. В договорі оренди квартири б/н від 07.03.2015р. відсутні положення про те , що [PERSON] укладає договір як представник власника квартири та підстави такого представництва (закон, акт органу юридичної особи, договір доручення або довіреність). Таким чином, якщо [PERSON] уклав спірний договір оренди як представник власника, обов'язковими умовами даного договору мали б бути положення, що він дії від імені та за рахунок іншої особи (особи, яку він представляє - власник квартири), підстави такого представництва, а також умову , що орендні та інша платежі є власністю цього довірителя - власника квартири. Заслухавши пояснення позивача, відповідача дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що заявлені позовні вимоги згідно зустрічного позову підлягають задоволенню у повному обсязі,а первинний позов відмові з огляду на наступне. 07 березня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір найму (оренди) нерухомого майна, предметом якого є оренда на оплатній основі житлового приміщення, що належить [PERSON], згідно Свідоцтву про право власності від 24 березня 2005 р., а саме квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], строком з 07 березня 2015 року по 07 березня 2016 року. Фактичне передання приміщення у користування [PERSON] підтверджує Акт прийому-передачі житлового приміщення від 07 березня 2015 року, що є Додатком № 1 до Договору та скріплений підписами сторін. Згідно п. 3.1 Договору відповідач повинен сплачувати позивачеві орендну плату у розмірі 650 доларів США по курсу НБУ щомісячно. За умовами ч. 1 ст. 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. У відповідності до умов ч. 3 ст. 815 ЦК України наймач зобов'язаний своєчасно вносити плату за житло. Наймач зобов'язаний самостійно вносити плату за комунальні послуги, якщо інше не встановлено договором найму. Стаття 820 ЦК України передбачає, що розмір плати за користування житлом встановлюється у договорі найму житла. Наймач вносить плату за користування житлом у строк, встановлений договором найму житла. Якщо строк внесення плати за користування житлом не встановлений договором, наймач вносить її щомісяця. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] не є власником житлової квартири за адресою: [ADDRESS]. Це підтверджується свідоцтвом про право власності від 24.03.2005р. виданого Головним управлінням житлового забезпечення КМДА, з якого вбачається, що дана квартира належить [PERSON]( а.с.24). В спірному договорі оренди немає жодної вказівки також і на те, що [PERSON] укладає його від імені власника квартири за адресою: [ADDRESS], тобто є представником власника. Відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного суду України від 18.12.2009р. № 14 « про судове рішення у цивільній справі» правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб. Відповідно до копії довіреності від 05.04.2006р., посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованої в реєстрі під № 763, [PERSON] уповноважила [PERSON] представляти її інтереси. Окрім того зазначено, що грошові суми, одержані за договорами цивільно- правового характеру, укладеними на підставі довіреності, належать довірителю [PERSON].( а.с. 25). Відповідно до ст.. 239 ЦК України правочин вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє. Таким чином [PERSON] уклав спірний договір оренди, як представник власника квартири на підставі довіреності від [PERSON], однак все майно та грошові кошти включаючи орендні платежі є власносітю [PERSON] Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання не допускається, якщо інше не встановлено законом чи договором. Статтею 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності з ч. 1, 2 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є так порушення стороною договору , коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того. На що вона розраховувала при укладенні договору. Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ч.1 ст.627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Як вбачається з пояснень [PERSON]О, який був допитаний в якості свідка в судовому засіданні 25.10.2017року, [PERSON] виїхав з квартири в липні 2016року. Згідно ч.1 ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі не підлягають доказуванню. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності і взаємному зв'язку, суд приходить до висновку про недоведеність позовних вимог належними і допустимими доказами та необхідність відмовити в первинному позові, оскільки [PERSON] не являється власником даного житла та належним позивачем, що свідчило б про порушення її законних прав та інтересів, суду не надано. Відповідно до вимог ст.ст. 77,78,79 та 80 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Крім того, у зв'язку з тим, що позовні вимоги про стягнення витрат орендної плати, вартості відновлювального ремонту, комунальних послуг та відшкодування моральної шкоди є похідними від позовних вимог про розірвання договору оренди житла, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. [PERSON] у судовому засіданні просив суд визнати недійсним з моменту укладення договір оренди квартири за адресою: [ADDRESS] від 07.03.2015р., укладений між [PERSON] та [PERSON] та застосувати правові наслідки недійсності даного договору. Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких необхідно для чинності правочину, зокрема передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним тощо. За змістом ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно із ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Стаття 236 ЦК України встановила, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. За правилом ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Таким чином зустрічний позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, понесені останнім.

Outcome: approved