Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-19 00:00:00

позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Свої вимоги позивач мотивувала тим, що вона перебуває у шлюбі з відповідачем з 05 серпня 1970 року. В період шлюбу ними, як подружжям була придбана трикімнатна квартира [ADDRESS]. Позивач зазначає, що вартість набутої за час шлюбу трикімнатної квартири становить 1241000 гривень. Позивач просить суд розділити в рівних частках між нею та відповідачем спільне сумісне майно, яке було придбано ними за час шлюбу, а саме 3-кімнатну квартиру [ADDRESS], визнавши за кожним з них право власності на ? частину квартири. Позивач заявила до суду клопотання про слухання справи у її відсутність. На задоволенні позовних вимог наполягала та не заперечувала проти винесення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. Клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надсилав. Про причину неявки суд не повідомив. Позивач у своїй заяві не заперечує проти ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів у зв'язку з чим суд на підставі ст. 224 ЦПК України, вважає за можливе вирішити справу у його відсутність за наявними у справі доказами, ухваливши заочне рішення. Дослідивши і проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, дійшов наступних висновків. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] та [PERSON] перебувають у шлюбі з 05 серпня 1970 року. В період шлюбу, а саме 18 березня 1994 року було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], який оформлено на ім'я [PERSON] Договір посвідчений Шостою державною нотаріальною конторою у м. Києві за № 7у-155 та зареєстрований у Київському бюро технічної інвентаризації за № 4171, про що 18 травня 1994 року Київським БТІ видане реєстраційне посвідчення. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ч. 2 ст. 60 СК України, вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Відповідно до ч. 2 ст. 70 СК України, якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. На підставі вищевикладеного суд вважає доведеним факт набуття подружжям [PERSON] та [PERSON] у спільну сумісну власність трикімнатної квартири [ADDRESS]. Аналізуючи надані докази у сукупності з вищенаведеними нормами права, суд вважає переконливо доведеними позовні вимоги [PERSON] та вважає їх такими, що підлягають до задоволення, при цьому суд враховує, що запропонований нею спосіб поділу майна подружжя відповідає нормам Сімейного кодексу України та не порушує прав сторін спору. На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову [PERSON] повністю. Питання про судові витрати вирішити за правилами ст. 88 ЦПК України.

Outcome: approved