Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-30 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просить визнати за нею право власності за набувальною давністю право власності на житловий будинок загальною площею 70.1 кв.м,, що розташований за адресою [ADDRESS].Даний житловий будинок належав [PERSON] та [PERSON] по 1/2 ідеальній частині на підставі свідоцтва про право на спадщину. Після смерті [PERSON] спадщину за нею прийняв [PERSON], який постійно проживав у Великобританії та долю свого майна, що він одержав від своєї сестри [PERSON] перевів своїй племінниці [PERSON].З особистих джерел позивачці відомо, що [PERSON] помер [INFO]. Покійний чоловік позивачки [PERSON] [INFO] був прописаний у спірному житловому будинку. До моменту свої смерті позивачка разом з ним постійно добросовісно безперервно відкрито володіли та користувалися відповідним житловим будинком, що підтверджується квитанціями про оплату комунальних послуг та можуть підтвердити усі сусіди, а також [PERSON], котрій [PERSON] доручив розпоряджатися своєю часткою у житловому будинку [ADDRESS].[PERSON] помер [INFO]. На сьогоднішній день позивачка продовжує користуватися спірним житловим будинком та господарськими спорудами та сплачувати усі комунальні послуги. Позивачка та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позовній заяві, яку просила задовольнити. Додатково пояснила, що даний будинок є в поганому стані, зараз в ньому не проживає, лише час від часу навідується. Представник відповідача проти позову заперечив, так як спірний будинок належить двом власникам, та доля та місцезнаходження одного з них не відоме, підстав для набуття права власності за набувальною давністю, передбачених законом, немає. Вислухавши пояснення учасників судового процесу, перевіривши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд вважає, що в позові слід відмовити з наступних підстав. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Момент виникнення права власності на річ (майно) визначається законом. При визначенні моменту набуття права власності слід враховувати як особливості самого майна, так і особливості оформлення права власності, які теж суттєво впливають на визначення моменту виникнення (набуття) права власності. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, визначених у главі 24 Цивільного кодексу України (ст. ст. 328-345 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. У відповідності до п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. За змістом частини п'ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Для набуття права власності на нерухоме майно строку набувальної давності недостатньо. Відкритість та безперервність володіння теж є необхідними умовами для набуття права власності за набувальною давністю і означають, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, а також те, що протягом означеного в законі строку володілець не вчиняв дій, що свідчили б про визнання ним обов'язку повернути річ власнику, а також йому не пред'являвся правомочною особою позов про повернення майна. Елементи набувальної давності також передбачені статтями 335, 338, 341, 343 ЦК України, за положеннями яких після вчинення законодавчо визначених дій та зі спливом певного строку особа може набути право власності на безхазяйне майно та майно, власник якого невідомий. Добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб'єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. При вирішенні спорів про набувальну давність суд враховує добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Судом встановлено, що житловий будинок по [ADDRESS] належав [PERSON] та [PERSON] по 1/2 ідеальній частині на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Дрогобицькою держнотаріальною конторою 04.03.1961 за р.№ С-558 та свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого другою Дрогобицькою держнотконторою 01.04.1982 зар.№1789, що стверджується копією довідки Дрогобицького МБТІ Львівського обласного відділу комунального господарства від 28.09.1983 р. (а/с 10). Після смерті [PERSON] спадщину за нею прийняв [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину від 17.12.1993 року (а/с 16). Довіреністю від 8 липня 1993 року посвідченого адвокатами «Бус і Баркер», яку перекладено позаштатним перекладачем Львівської державної нотаріальної контори 24 листопада 1993 року [PERSON] передбачено, що долю свого майна, яке він одержав від своєї сестри [PERSON] він хоче перевести своїй племінниці [PERSON], котра проживає за в [ADDRESS] (а/с 20). [PERSON] помер [INFO] в лікарні Теймсайд в місті Аштону , про що свідчить некролог в газеті Українська Думка від 12 червня 2003 року (а/с 38). Чоловік позивачки [PERSON] [INFO] був зареєстрований у житловому будинку та помер [INFO], що підтверджується Свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] (а/с14) . Згідно довідки КП ЛОР «ДМБТІ та ЕО» від 31.05.2016 року № 1058 будинок [ADDRESS] зареєстрований на праві власності за [PERSON] та [PERSON] (а/с 37). Відповідно до п. 11 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК. Отже, умовою володіння з метою набуття права власності на нерухоме майно є безтитульність такого володіння. Вказана умова прямо випливає зі змісту наведеної норми закону. Тобто, за набувальною давністю може бути набуто право власності лише на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від свого права на належне йому нерухоме майно, та на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Судом встановлено, що власниками спірного будинку є [PERSON], який помер [INFO], та [PERSON] , яка не проживає у даному будинку, а також не відоме її місцеперебування. Також встановлено, що позивач достовірно знав, що володіє майном, яке належить іншим особам. Те, що [PERSON] не проживає у належній їй 42/100 ідеальній частині спірного будинку, не є підставою для визнання за позивачем [PERSON] права власності на спірний будинок за давністю володіння, оскільки позивач лише користується будинком, а не володіє ним. Суду не надано жодних переконливих доказів того, що власник [PERSON] відмовився від частки належного їй майна. Відповідно до ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі: 1) відчуження власником свого майна; 2) відмови власника від права власності; 3) припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; 4) знищення майна; 5) викупу пам'яток культурної спадщини; 6) примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об'єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; 8) звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника; 9) реквізиції; 10) конфіскації; 11) припинення юридичної особи чи смерті власника. Право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом. Статтею 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Враховуючи викладене, суд приходить до переконання, що позовні вимоги не знайшли свого ствердження в судовому засіданні, оскільки позивачем не представлено, а судом не отримано жодних переконливих доказів у їх підтвердження, а тому в задоволенні позову слід відмовити. На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 344, 346, 365 ЦК України, та

Outcome: dismissed