Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-08 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому з урахуванням уточнень просить зняти арешт з квартири № 13 по пр. 50-річчя Перемоги, буд. 54 в м. Мелітополі Запорізької області, накладений постановою державного виконавця Мелітопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області від 20 січня 2006 року при примусовому виконанні наказу № 26/20 від 24 лютого 2005 року, виданого господарським судом Запорізької області, про стягнення з ПП Оліх [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю фірма «[PERSON] ЛТД» заборгованості у розмірі 62\~951 грн. 12 коп. На обґрунтування позовних вимог зазначила, що у жовтні 2005 року постановою державного виконавця ДВС у м. Мелітополі та Мелітопольському районі Запорізької області [PERSON] було відкрито виконавче провадження з виконання наказу №26/20 від 24 лютого 2005 року, виданого господарським судом Запорізької області, про стягнення з ПП Оліх [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю фірма «[PERSON] ЛТД» заборгованості у розмірі 62\~951 грн. 12 коп. Здійснюючи заходи примусового виконання 20 січня 2006 року постановою державного виконавця Пожидаєвою О.В. був накладений арешт на належну їй квартиру №13 по пр. 50-річчя Перемоги, буд. 54 в м. Мелітополі Запорізької області. 12 червня 2018 року вона звернулася до Мелітопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Запорізькій області із заявою про зняття арешту з квартири. Листом від 22 червня 2018 року Мелітопольський міськрайонний відділ ДВС повідомив їй, що на теперішній час виконавче провадження про стягнення з неї на користь Товариства з обмеженою відповідальністю фірма «[PERSON] ЛТД» заборгованості на примусовому виконанні у Мелітопольському міськрайонному відділі ДВС ГТУЮ у Запорізькій області не перебуває. У 2007 році за виконавчим провадженням відносно ПП [PERSON] була винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачу. Виконавчий документ повернуто у звязку з відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернено стягнення і вжиті державним виконавцем заходи щодо розшуку майна виявилися безрезультатними. Згідно відомостей з єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна 23 грудня 2004 року зареєстрований договір іпотеки, згідно якого [PERSON] є іпотеко держателем квартири №13 по пр. 50-річчя Перемоги, буд. 54 в м. Мелітополі Запорізької області. Таким чином арешт, накладений 20 січня 2006 року постановою державного виконавця на зазначену квартиру є незаконним. Арешт накладений постановою державного виконавця на належну їй квартиру порушує її право користування та розпорядження нею. Вищевикладені обставини стали підставою звернення з даним позовом до суду. 14 серпня 2018 року на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на позов, в якому останній просить відмовити [PERSON] в задоволенні її позову про зняття арешту з квартири, посилаючись на те, що боргові зобовязання приватного підприємця [PERSON] перед ТОВ фірма «[PERSON] ЛТД» не погашені. На теперішній час, претензії ТОВ фірма «[PERSON] ЛТД» щодо повернення заборгованості є незмінними. 17 вересня 2018 року на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на позов, в якому останній просить відмовити [PERSON] в задоволенні її позову про зняття арешту з квартири, посилаючись на безпідставність заявлених нею вимог, сплив строку позовної давності. Зазначив, що шляхом звернення до суду з позовною заявою про зняття арешту з квартири, [PERSON] намагається вчинити дії, що унеможливлюють виконання рішення суду щодо стягнення з неї заборгованості перед ТОВ фірма «[PERSON] ЛТД». У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, на їх задоволенні наполягав в повному обсязі. На спростування заперечень відповідача щодо застосування позовної давності до вимог позивача зазначив, що до вказаних вимог позовна даність не застосовується. У судовому засіданні представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову про зняття арешту з квартири посилаючись на обставини, викладені у відзивах на позов. Представник третьої особи у судове засідання не зявилась, надавши суду заяву про розгляд справи за її відсутності, заперечень не має. В розгляді справи покладається на розсуд суду. Суд, вислухавши думку сторін, вивчивши та дослідивши матеріали цивільної справи, вважає, що позовна заяв підлягає задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням господарського суду Запорізької області №26/20 від 09 грудня 2004 року задоволено позов Товариства з обмеженою відповідальністю фірма «[PERSON] ЛТД» до приватного підприємства [PERSON] про стягнення 62211,01грн. /а.с.90/. 01 березня 2006 року постановою державного виконавця ДВС у місті Мелітополь та Мелітопольському районі Запорізької області [PERSON] №9 стягнуто з приватного підприємця [PERSON] виконавчий збір у розмірі 6295,11грн. /а.с.7/. Згідно відомостей з Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна (дата формування 22 травня 2018 року) постановою державного виконавця ДВС у місті Мелітополь та Мелітопольському районі запорізької області [PERSON] накладено арешт на квартиру № 13 по пр. 50-річчя Перемоги, буд. 54 в м. Мелітополі Запорізької області та оголошено заборону на її відчуження /а.с.8/. Згідно відповіді в.о.начальника Мелітопольського міськрайонного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області [PERSON] №169-41/35878 від 22 червня 2018 року на теперішній час виконавче провадження, про стягнення з ПП Оліх [PERSON] на користь ТОВ «[PERSON] ЛТД» не перебуває на примусовому виконанні у Мелітопольському міськрайонному відділі ДВС Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області. У 2007 році за виконавчим провадженням відносно ПП Оліх [PERSON] була винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувану, заходи примусового характеру не скасовувалися. Для вирішення вищевказаного питання запропоновано звернутися до суду /а.с.9/. Згідно довідки «ВП-спецрозділ», отриманої 21 серпня 2018 виконавчий документ про стягнення з ПП Оліх [PERSON] на користь ТОВ фірми «[PERSON] ЛТД» 62211,01грн. основного боргу, 622,11грн. державного мита та 118,00грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу повернутий стягувачу у звязку з відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернено стягнення і вжиті державним виконавцем заходи щодо розшуку майна виявилися безрезультатними /а.с.70/. Згідно відомостей з Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна 23 грудня 2004 року зареєстрований договір іпотеки, згідно якого [PERSON] є іпотекодержателем квартири №13 по пр. 50-річчя Перемоги, буд. 54 в м. Мелітополі Запорізької області /а.с.67/. Відповідно до ст.41 Конституції України\~кожен має право володіти користуватися і розпоряджатися своєю власністю ніхто не може протиправно позбавити право власності. Відповідно до ст.ст.572, 575 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобовязання, забезпеченого заставою одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Згідно ч.\~2\~ст.\~44\~Закону України\~«Про виконавче\~провадження» (в\~редакції чинній\~на момент\~виникнення правовідносин)\~у першу чергу задовольняються забезпечені заставою вимоги про стягнення з вартості заставленого майна. Таким чином, в даному випадку іпотекодержатель має переважне право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобовязання, забезпеченого заставою одержати задоволення за рахунок заставленого майна. Крім того, як вбачається з матеріалів справи виконавчий документ про стягнення з ПП Оліх [PERSON] на користь ТОВ фірми «[PERSON] ЛТД» 62211,01грн. основного боргу, 622,11грн. державного мита та 118,00грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу, був повернутий стягувачу у звязку з відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернено стягнення і вжиті державним виконавцем заходи щодо розшуку майна виявилися безрезультатними. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній на момент виникнення правовідносин) виконавчий документ, прийнятий державним виконавцем до виконання, за яким стягнення не провадилося або було проведено частково, повертається стягувачеві якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, і здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними. При цьому,\~ч.\~1\~ст.\~38\~Закону України\~«Про виконавче\~провадження» (в\~редакції чинній\~на момент\~виникнення правовідносин)\~регламентувала,\~що у разі закінчення виконавчого провадження згідно із статтею 37 цього Закону, крім направлення виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби; повернення виконавчого документа стягувачу згідно із статтею 40 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, згідно із статтею 40-1 цього Закону, припиняється чинність арешту майна боржника, скасовуються інші здійснені державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку з завершенням виконавчого провадження. Однак, повертаючи виконавчий документ про стягнення з ПП Оліх [PERSON] на користь ТОВ фірми «[PERSON] ЛТД» 62211,01грн. основного боргу, 622,11 грн. державного мита та 118,00грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу, з підстав відсутності у боржника майна, на яке може бути звернено стягнення і вжиті державним виконавцем заходи щодо розшуку майна виявилися безрезультатними, органами державної виконавчої служби арешт майна боржника скасовано не було. Суд критично відноситься до заперечень відповідача щодо необґрунтованості позову та наявності зобовязань позивача перед відповідачем, оскільки будь-які виконавчі документи відносно позивача на користь відповідача на примусовому виконанні не перебувають, та відповідач у встановлений законом спосіб та порядок заборгованість не стягує. Щодо спливу строку позовної давності, на яку посилається представник відповідача як на підставу для відмови у задоволенні позову, суд зазначає наступне. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. ВС зазначив, що згідно з правовим висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеним у постанові від 06 березня 2018 року у справі № 607/15489/15-ц, позовна давність до вимог за негаторним позовом не застосовується, оскільки правопорушення є таким, що триває у часі, тому цей позов може бути пред'явлений власником майна протягом всього часу, поки триває порушення. Що також викладено у пункті 36 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав». Тому, виходячи з вищевикладеного, оскільки на час звернення із позовом до суду за наявності арешту (обтяжень) накладених на майно, порушується право власності позивача, внаслідок чого вона позбавлена змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, та оскільки підстав для продовження арешту та обтяження на майно на даний час не вбачається, порушене право позивача підлягає судовому захисту у заявлений спосіб шляхом зняття арешту з майна, у зв`язку з чим суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Outcome: approved