Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-20 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання за нею права власності на житловий будинок [ADDRESS], та на земельну ділянку за цією ж адресою, площею 0,04 га, для ведення будівництва та обслуговування житлових будівель і споруд, кадастровий номер [NUMBER], в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], яка померла [INFO]. Свої вимоги мотивує тим, що [INFO] помер [PERSON] та після його смерті відкрилася спадщина, яку фактично прийняв його син [PERSON] [INFO] помер [PERSON], спадкоємцями після його смерті була дружина [PERSON] та мати [PERSON] Остання до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини не верталася, на спадщину не претендувала. [INFO] померла [PERSON] Позивачка, як спадкоємець за законом вчасно звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, проте, постановою державного нотаріуса від 14 вересня 2018 року їй було відмовлено у видачі свідоцтва на право власності на житловий будинок [ADDRESS] оскільки не можливо безспірно встановити склад спадкового майна, у зв'язку з чим вона вимушена звернутись до суду за захистом своїх прав власності на вищевказані житловий будинок та земельну ділянку. В судове засідання позивач та її представник не з'явилися, від представника [PERSON] надійшла заява в якій вона просила слухати у її відсутність, наполягала на задоволенні позовних вимог. Представник Шпилівської сільської ради в судове засідання не з'явилася про час і місце розгляду повідомлена належним чином, надала суду заяву, про те, що справу просить розглядати у відсутність представника селищної ради, позов визнала в повному обсязі. Завідувач Сумської районної державної нотаріальної контори Блошенко В.І. направила до суду заяву, в якій просила розглядати справу у відсутність їх представника. Третя особа [PERSON] також до суду не з'явився, направивши заяву про розгляд справи без його участі, проти позову заперечень немає. Суд, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані сторонами докази, вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, який був зареєстрований 28.01.1950 року (а.с. 5). Від шлюбних відносин в них народився син [PERSON]. Згідно свідоцтва про право приватної власності на житловий будинок від 25.11.1998 року [PERSON] належить житловий будинок за адресою: [ADDRESS] (а.с. 6). Також відповідно до довідки КП «Ініціатива» Кровненської сільської ради ДП «Регіональна агенція технічної інвентаризації» встановлено, що право власності на об'єкт нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] (а.с. 17). Крім того, відповідно до витягів з державного земельного кадастру про земельну ділянки встановлено, що земельна ділянка за адресою [ADDRESS], з кадастровим номером [NUMBER], цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, а також земельна ділянка за вказаною адресою площею 0,2388 га, з кадастровим номером [NUMBER], цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, належать на праві приватної власності [PERSON] (а.с. 19-25). [INFO] помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.8). Після його смерті відкрилася спадщина на належне йому майно. Спадкоємцями за законом після його смерті були його дружина [PERSON] та його син [PERSON] Вони звернулися до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини, але в своїй заяві [PERSON] також вказала, що спадщину прийняла фактично, але оформляти не бажає, також зазначила, що вона має право на отримання свідоцтва на Ѕ частку у спільному майні подружжя, але скористатись цим правом не бажає. Син спадкоємця [PERSON] отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну частку (пай), площею 3,38 в умовних кадастрових гектари та на автомобіль марки М-412ИЭ028, що підтверджується копією спадкової справи (а.с. 193-198). З довідки, виданої Шпилівською сільською радою вбачається, що [PERSON] помер [INFO]. На день смерті був зареєстрований та проживав за адресою: [ADDRESS]. На час смерті [PERSON] був зареєстрований в житловому будинку разом зі [PERSON]. Заповіт від його імені виконкомом сільської ради не посвідчувався (а.с. 25). За положенням частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до частин першої, третьої статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Згідно із частиною четвертою Прикінцевих та перехідних положень Цивільний кодекс України 2004 року застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності (з 1 січня 2004 року). Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Спадкові відносини виникають з моменту відкриття спадщини. Як частина друга статті 1220 ЦК України, так і стаття 525 ЦК Української РСР визначають, що часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Частиною п'ятою Прикінцевих та перехідних положень передбачено, що правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Отже, за змістом указаних норм відносини спадкування регулюються нормами ЦК України 2004 року, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати (строк на прийняття якої закінчився до 1 січня 2004 року) або якщо вона була прийнята хоча б одним із спадкоємців, до таких спадкових відносин застосовуються норми ЦК Української РСР 1963 року. Відповідно до ст. ст. 527, 529, 530 ЦК УРСРС (1963 року) спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. При відсутності спадкоємців першої черги або при неприйнятті ними спадщини, а також в разі, коли всі спадкоємці першої черги не закликаються до спадкування, успадковують у рівних частках: брати і сестри померлого, а також дід та бабка померлого як з боку батька, так і з боку матері (друга черга). Статтею 548 ЦК Української РСР 1963 року. Передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Стаття 549 ЦК Української РСР 1963 року, передбачає, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. В силу п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5 підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах, тобто [PERSON] прийняв спадщину у встановленому законом порядку. [INFO] помер [PERSON] (а.с.9) і після його смерті відкрилася спадщина. Спадкоємцями після його смерті була його дружина [PERSON] та мати [PERSON]. Остання до нотаріальної контори з заявою щодо оформлення спадщини не зверталася, на спадщину не претендувала. [PERSON], в свою чергу вчасно звернулася з заявою про прийняття спадщини отримала свідоцтва про право на спадщину за законом на шість земельних ділянок, що підтверджується копією спадкової справи після смерті [PERSON] (а.с. 110-146). [INFO] померла [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.10). За життя, а саме 29 березня 2010 року, [PERSON] склала заповіт відповідно до якого все своє майно вона заповідала своїй сестрі [PERSON] Даний заповіт був зареєстрований в реєстрі за № 11 та посвідчений секретарем виконкому Шпилівської сільської ради (а.с. 50). Відповідно до довідки № 345 від 15.07.2016 року встановлено, що [PERSON] дійсно похоронила свою сестру [PERSON], яка померла [INFO]. На день смерті [PERSON] була зареєстрована та проживала за адресою: [ADDRESS]. Зареєстрована в будинку була одна. Виконкомом Шпилівської сільської ради посвідчувався заповіт від імені [PERSON]: заповіт № 54 від 16.12.2009 року - відміна № 11 від 29.03.2010 року; заповіт № 11 від 29.03.2010 року - надалі не змінювався та не відмінявся (а.с. 50). Згідно копії спадкової справи, спадщину після смерті [PERSON] прийняла її рідна сестра [PERSON], позивач по справі (а.с. 48-104). Разом з тим, [PERSON] постановою державного нотаріуса від 14 вересня 2018 року було відмовлено у видачі свідоцтва на право власності на житловий будинок [ADDRESS] та дві земельні ділянки: з кадастровим номером [NUMBER], цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, а також земельна ділянка за вказаною адресою площею 0,2388 га, з кадастровим номером [NUMBER], цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, оскільки не можливо безспірно встановити склад спадкового майна. [INFO] померла [PERSON] (а.с. 11). Згідно абзацу 3 пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). Відповідно до ч.1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ч. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов : якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень. Відповідно до ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. В силу ч.1 ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч.ч.1,3 ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до ст.1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутись до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до положень ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів; право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ч. 1 ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Відповідно до ч. 1 ст. 126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом. Відповідно до роз'яснень, що містяться в інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» спори про визнання права власності на земельну ділянку та права на земельну частку (пай) в порядку спадкування, зокрема у випадках, якщо відсутній отриманий спадкодавцем державний акт про право власності на земельну ділянку, зареєстрований належним чином, якщо спадкодавцем не був отриманий державний акт про право власності на земельну ділянку, або в державному акті є неточності, які підлягають виправленню, розглядаються судами з урахуванням вимог закону та роз'яснень, викладених в пунктах 10, 11 ППВСУ від 30 травня 2008 року № 7, про те, що відповідно до статті 1225 ЦК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку Державного акту на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку. Якщо видача державного акту про право власності на землю здійснюється на підставі рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийнятого органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок», до спадкоємців переходить право отримати державний акт про право власності на земельну ділянку. Зазначений порядок встановлений законодавством у разі набуття права власності на земельні ділянки шляхом їх приватизації (ч. 3 ст. 116 ЗК). Визнається правильною практика судів, які задовольняють вимоги спадкоємців, що звернулися до суду з позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акту про право власності на землю на ім'я спадкоємця. Відповідно до Законів України «Про державний земельний кадастр» та «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» з 1 січня 2013 року державні акти на право власності на земельну ділянку не видаються. Натомість, згідно із статтею 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», правовстановлюючим документом, що посвідчує право власності на земельну ділянку, яка передана фізичним та юридичним особам шляхом безоплатної передачі із земель державної чи комунальної власності за рішеннями органів державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, є свідоцтво про право власності на нерухоме майно. Судлом встановлено, що спадкоємець [PERSON] володіла на законних підставах вказаним житловим будинком та земельними ділянками. Таким чином, оцінюючи надані сторонами докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають повному задоволенню. На підставі наведеного,

Outcome: approved