Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-27 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просила визнати п.1.1 кредитного договору №014/ZB8E19/3/001 від 16 квітня 2013 року, укладеного між позивачем та АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ «Ерсте Банк», правонаступником якого є відповідач, в частині сплати позичальником щомісячної комісії на користь банку в розмірі 3% від суми наданого кредиту недійсним з моменту укладення кредитного договору, а також застосувати наслідки часткової недійсності правочину, а саме зобов`язати відповідача здійснити перерахунок заборгованості за кредитним договором шляхом зарахування сплаченої комісії в рахунок погашення кредиту та перерахуванням розміру нарахованих відсотків у зв`язку із зміною розміру заборгованості за тілом кредиту. В обгрунтування позовних вимог зазначила, що між нею та Акціонерним товариством «Єрсте Банк», правонаступником якого став відповідач, було укладено вищезазначений кредитний договір. Відповідно до п.1.1. кредитного договору банк надає позичальнику кредит в сумі 50000 грн. зі строком користування кредитними коштами 36 календарних місяців, розмір процентної ставки становить 0,001% річних. Крім того, позичальник повинен сплачувати щомісячну додаткову комісію банку у розмірі 3% від суми кредиту. Вважає, що вказаний пункт порушує законодавство, оскільки кредит був наданий на споживчі цілі. Тобто, на думку позивача, банком грубо порушено норми Закону України «Про захист прав споживачів» та правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту щодо нарахування комісії, яку споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь. Відповідно до вимог кредитного договору позичальник окрім сплати процентів повинен сплачувати щомісячну комісію у розмірі 3% від суми кредиту за надання фінансових послуг, яку в умовах кредитування не зазначено, через що фактична процентна ставка для позичальника не відповідає розміру зазначеному у п.1.1 кредитного договору. Таке приховування реальної процентної ставки позивач вважає введенням її в оману. Враховуючи викладене, позивач вимушена звернутися до суду із зазначеною позовною заявою. 26 грудня 2018 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Вважає аргументи, які викладені у позовній заяві такими, що фактично викривлюють обставини справи. Звертає увагу, що укладений кредитний договір носить комплексний характер, оскільки відповідно до п.1.8 договору метою його є задоволення поточних потреб, оплата послуг банку та супутніх послуг. Позичальник підтвердив ознайомлення з усіма умовами кредитування, в тому числі розмір сукупних послуг. Наголосив, що умови надання коштів та обслуговування договору була публічною інформацією, а отже перебувала у вільному доступі на сайті банку. Тому вважає, що позивач, підписавши кредитний договір погодився з його умовами, не відкликав свою згоду на укладення договору, не звертався протягом тривалого часу та не відмовився від виконання, а користувався грошовими коштами, що свідчить про його згоду з умовами договору. 26 грудня 2018 року представником відповідача надано до суду зустрічну позовну заяву до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором у цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «КРЕДОБАНК» (далі - ПАТ «КРЕДОБАНК») про визнання недійсною частину кредитного договору. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 28 грудня 2018 року відмовлено у прийнятті до спільного розгляду зустрічної позовної заяви ПАТ «КРЕДОБАНК»до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором з первісним позовом [PERSON] до ПАТ «КРЕДОБАНК»про визнання недійсною частину кредитного договору. 20 лютого 2019 року представником позивача [PERSON] було надано пояснення, згідно яких зазначила, що всі орієнтовні розрахунки витрат за обслуговування кредиту повинні надаватися в письмовому вигляді до укладення кредитного договору зі споживачем. Крім того, розмір плати за обслуговування кредиту повинний бути вирахований, а не є конкретною сумою. Тобто відповідач повинен був надати письмово споживачу повну, необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про сукупну вартість споживчого кредиту. Також зазначає, що позивач не могла під час підписання кредитного договору та його часткового виконання знати про порушення свого права, як споживача та про невідповідність дій банку та підписаного кредитного договору. Крім того, вказала, що між сторонами було укладено ще один договір, умови кредитування якого є ідентичними спірному договору. Відповідно до висновку експертного дослідження Дніпропетровського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України №17/11.3/16 від 30 листопада 2017 року, експертом встановлено, що реальна відсоткова ставка за вказаним кредитним договором складає 69,71%. Отже кредитний договір, на думку позивача, є таким що укладеній під впливом омани з боку банку. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 15 квітня 2019 року до розгляду цивільної справи залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «ФІДОБАНК» (далі - ПАТ «ФІДОБАНК»). Позивач та її представник до судового засідання не з`явилися, представник позивача надала суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та не заперечує проти заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення суду. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. До початку судового засідання представником відповідача [PERSON] надано заяву про застосування строків позовної давності. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ПАТ «ФІДОБАНК» Завгородній О.С. у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином. До початку судового засідання надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, проти задоволення позовних вимог заперечує. Суд, дослідивши письмові докази, встановив наступні фактичні обставини. 16 квітня 2013 року між позивачем та Публічним акціонерним товариством «Ерсте Банк» було укладено кредитний договір з фізичною особою № 014 /ZB8E19/3/001. Відповідно до п.1.1 даного договору, банк надає позичальнику кредит в сумі 50000 грн. зі строком користування кредитними коштами 36 календарних місяців, розмір процентної ставки становить 0,001% річних, сплатою щомісячної комісії у розмірі 3% від суми кредиту та методом погашення ануїтет (а.с.12-20). Банк умови кредитного договору виконав та видав позивачу кредитні кошти (а.с.21), а позивач сплачувала грошові кошти на рахунок погашення боргу (а.с.22-28). 10 серпня 2018 року ПАТ «ФІДОБАНК», який є повним правонаступником, зокрема, Публічного акціонерного товариства «Ерсте Банк», та відповідач уклали договір відступлення прав вимоги, відповідно до якого останній набуває права вимоги банку до позичальників зазначених у Додатку №1 до цього договору. Згідно з Додатком №1 до даного договору, боржником за кредитним договором з фізичною особою №014/ZB8E19/3/001 від 16 квітня 2013 року зазначено позивача (а.с.111-112). Відповідно до частин першої та третьої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Вирішуючи пред`явлені позовні вимоги судом враховується правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року №6-1746цс16. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Суд приходить до висновку про те, що пункт 1.1 кредитного договору № 014/ZB8E19/3/001 від 16 квітня 2013 року, укладений між позивачем та АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ «Ерсте Банк», в частині сплати позичальником щомісячної комісії на користь банку в розмірі 3% від суми наданого кредиту є недійсним з моменту укладення кредитного договору, а тому право, за захистом якого позивач звернувся до суду, є порушеним. Разом із тим, судом враховується, що особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу в межах строку позовної давності. Відповідач ПАТ «КРЕДОБАНК» наполягає на трирічному строку позовної давності, про застосування якого зазначає у своїй заяві. Згідно статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Згідно із частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення (стаття 236 ЦК України). Отже, перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину починається за загальними правилами, визначеними у частині першій статті 261 ЦК України, тобто від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про вчинення цього правочину. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України № 6-75цс15 від 03 лютого 2016 року. Позивач є стороною кредитного договору, який містить оспорювану умову про сплату щомісячної комісії (пункт 1.1.), тобто обізнана щодо змісту кредитного договору з моменту його вчинення, а тому перебіг трирічного строку позовної давності за вимогою позивача про визнання недійсним пункту 1.1. кредитного договору в частині оспорюваної умови почався 16 квітня 2013 року та закінчився 16 квітня 2016 року, що має наслідком відмову у задоволенні позову на підставі частини четвертої статті 267 ЦК України. Аналогічні правові висновки викладені Верховним Судом у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 752/5032/15-ц. Враховуючи, що позовні вимоги в частині визнання недійсним пункту кредитного договору задоволенню не підлягають, в іншій частині позов також задоволенню не підлягає. На підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати розподілу між сторонами не підлягають та компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: dismissed