Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-03 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати угоду купівлі-продажу ? частини житлового будинку з господарськими будівлями, укладену між нею і відповідачем, дійсною, такою, що відбулася, та визнати за нею право власності на ? частину житлового будинку (на плані позначено літ. А) з сіньми (літ. а), сіньми (літ. а1) загальною площею 48,0 кв. м., житловою площею 40,0 кв. м., з господарськими будівлями сараями (літ. Б, В, Е), погребом (літ. Б1), погребом з шиєю (літ. В1, в), вбиральнями (літ. Г, Д), огородженням №№ 1,2, розташованого на земельній ділянці площею 656 кв. м. по вул. Виноградна №35 в м. Балті Одеської області, яка раніше на праві приватної власності належала відповідачу, стверджуючи, що 30.03.2017 року вона уклала з відповідачем угоду купівлі-продажу ? частини вище вказаного житлового будинку з господарськими будівлями, згідно якої сплатила відповідачу вартість ? частини будинку в сумі 40 тис. грн., про що складена відповідна розписка, а відповідач передала їй правовстановлюючі документи, технічний паспорт на ? частину будинку, саму ? частину житлового будинку з господарськими будівлями, але оформити у нотаріуса угоду вони не змогли, оскільки відповідач жодного разу не зявилася до нотаріуса і повідомила її, що робити цього немає наміру. Вказані вище обставини позбавили позивача права володіти, користуватися, розпоряджатися придбаним нерухомим майном, з приводу чого вона змушена звернутися до суду з позовом, надала суду заяву, в якій свої заявлені вимоги підтримала в повному обсязі, просить розглянути справу без її участі. Відповідач до судового засідання не зявилася, але надіслала на адресу суду заяву, в якій позов визнала в повному обсязі, підтвердила викладені в позові обставини, в тому числі і небажання зявитися до нотаріуса для оформлення договору купівлі-продажу, просить справу розглянути за її відсутності. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належала ? частина житлового будинку з господарськими будівлями, розташованого на земельній ділянці площею 656 кв. м. по вул. Виноградна № 35 в м. Балті Одеської області, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, виданим 27.11.1986 року державним нотаріусом Балтської державної нотаріальної контори Одеської області [PERSON], реєстр №2350, що 30.03.2017 року сторони уклали між собою договір купівлі-продажу ? частини вище вказаного житлового будинку з господарськими будівлями, згідно якого відповідач продала, а позивач придбала ? частину вище вказаного житлового будинку з господарськими будівлями за 40 тис. грн. і по акту прийому-передачі відповідач передала, а позивач прийняла ? частину житлового будинку з господарськими будівлями, що відповідно до розписки, складеної відповідачем, вона отримала від позивача вище вказану суму грошей і взяла на себе зобовязання оформити угоду належним чином у нотаріуса. Судом зясовано, що відповідно до ст. 657 ЦК України (із змінами, внесеними згідно із Законами № 1878-VI (1878-17) від 11.02.2010, № 2756-VI (2756-17) від 02.12.2010 договір купівлі-продажу житлового будинку або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває у податковій заставі. Що стосується визнання права власності на нерухоме майно, то згідно ч.3 ст. 334 ЦК України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Нині діючі та діючі на момент укладання договору купівлі-продажу між сторонами статті 334, 640, 657 ЦК України вимог щодо обовязкової державної реєстрації таких правочинів не містять та не повязують момент вчинення таких правочинів з державною реєстрацією. Відповідно до ст. 4 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», встановлена державна реєстрація саме речових прав на нерухоме майно, а не самих правочинів, з яких набувається це право, а ст.19 цього ж Закону договори та рішення суду зазначає лише як підставу для реєстрації прав, а не як обєкт державної реєстрації. В даному випадку не можна застосовувати положення ч.1 ст.210 ЦК України, так як вимоги державної реєстрації укладеного між сторонами договору купівлі-продажу законодавство України не передбачає, хоча раніше (до моменту укладення цього договору купівлі-продажу) таку вимогу містили положення ст.ст. 334, 557, 640 ЦК України, які повязували момент вчинення таких правочинів з державною реєстрацією, та про які йдеться мова в п. 13 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», однак ці положення є вже недіючі у звязку зі змінами, внесеними із Законами України № 1878-VІ (1878-17) від 11.02.2010 року, № 2756-VІ (2756-17) від 02.12.2010 року. Відповідно до ч.2 ст. 220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. В судовому засіданні встановлено, що неможливо посвідчити договір купівлі-продажу в нотаріальному порядку, оскільки відповідач не зявляється до нотаріуса для посвідчення вище вказаного договору, а відтак, втрачена можливість посвідчення вище вказаного договору у нотаріуса, також встановлено, що інших підстав нікчемності правочину в даному випадку немає. За таких обставин суд вважає за можливе застосувати до спірних правовідносин між сторонами вимог ч.2 ст.220 ЦК України, оскільки сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, відбулося повне виконання умов договору, тому суд може визнати дійсним договір купівлі-продажу, укладений між [PERSON] і [PERSON] Згідно ч.1 ст.120 ЗК України, у разі набуття права власності на житловий будинок, будівлю, або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці обєкти. До особи, яка набула право власності на житловий будинок, будівлю, або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Відповідно до ч.2 ст.377 ЦК України розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у звязку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці обєкти (крім багатоквартирних будинків). Таким чином, вище зазначені норми законів приводять суд до висновку про те, що земельна ділянка, на якій розташований вище вказаний житловий будинок з господарськими будівлями, повинна перебувати у власності відчужувача цього житлового будинку і лише в цьому випадку власник земельної ділянки зобовязана отримувати її кадастровий номер, тобто позивач повинна була бути власником земельної ділянки, на якій розміщений будинок. Позивач власником земельної ділянки, на якій розташований житловий будинок, не є, а тому, на думку суду, вона не повинна вживати заходів до отримання кадастрового номеру, що її право користування земельною ділянкою переходить разом із правом власності на житловий будинок. На підставі викладеного,

Outcome: approved