Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-24 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою про визнання відповідача [PERSON] такою, що втратила право користування житлом за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивувала тим, що вона є власником 5/100 частки вказаного будинку, у якому також зареєстрована [PERSON] , однак остання не проживає у будинку, оскільки у 2014 році виїхала на заробітки до Російської Федерації, де і проживає, в оплаті комунальних послуг участі не бере. У зв`язку з чим позивач просить суд визнати [PERSON] такою, що втратила право користування будинком [ADDRESS] . 11.04.2019 р. Жовтневим районним судом міста Маріуполя Донецької області направлено запит щодо реєстрації місця проживання відповідачів. 03.05.2019 р. на адресу суду надійшла відповідь Відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради, відповідно до якої [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 17.10.2012 р. по теперішній час. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 07.05.2019 р. відкрито провадження у вказаній цивільній справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено до розгляду. Позивач надала заяву про розгляд справи за її відсутністю, вимоги підтримала, наполягала на задоволенні позовних вимог, не заперечувала проти винесення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з`явилася, про причину своєї неявки суд не повідомив,про дату, місце та час слухання справи був повідомлений належним чином. Заяви про розгляд справи за його відсутністю або відзив суду не надходив, що, відповідно до ст. 223 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи по суті на підставі наявних доказів. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд, зі згоди позивача, ухвалює рішення при заочному розгляді справи. Враховуючи те, що по справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим розглянути справу у відсутності сторін відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України - без фіксування судового засідання технічними засобами. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позовні вимоги піддягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до дублікату договору купівлі-продажу від 03.03.1989 р. № 1-1029, [PERSON] належить 5/100 частин домоволодіння [ADDRESS] . Згідно з витягом про державну реєстрацію прав № 35481663 від 13.09.2012 р. [PERSON] на праві приватної власності належить 5/100 домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , на підставі дублікату договору купівлі-продажу від 03.03.1989 р. № 1-1029. Згідно з актом про фактичне проживання № 65 від 11.11.2019 р., виданого комітетом самоорганізації населення «Квітковий», за адресою: [ADDRESS] , зареєстрована та фактично проживає тільки [PERSON] , [INFO] . Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 150 ЖК Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно з ст. 391 ЦК України одним із засобів захисту права власності є усунення перешкод у здійсненні власником майна права користування та розпорядження своїм майном. Суд вважає, що оскільки відповідач більше року не проживає у спірній квартирі, останній добровільно не припиняє своєї реєстрації, тим самим порушує право позивача користуватись та розпоряджатись майном на свій власний розсуд, тому вважає, що позовні вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню. Відповідно до п.1 ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на відповідача у разі задоволення позову. На підставі ч.1 ст. 319, ст. 391 ЦК України, ст.ст. 150, 163 ЖК Української РСР,

Outcome: approved