Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-14 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON], за участю Служби у справах дітей м.Бердичева, про стягнення заборгованості по виплаті аліментів та позбавлення батьківських прав, мотивуючи свій позов тим, що 16.07.2010 року між позивачем та відповідачем був укладений шлюб, зареєстрований міським відділом РАЦС Бердичівського міськрайонного управління юстиції Житомирської області, актовий запис № 250. [INFO] року у сторін від шлюбу народилася дочка - [PERSON]. Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області, від 08.04.2013 року у справі № 274/1264/13-ц, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано та стягнуто з [PERSON], [INFO] на користь [PERSON] аліменти на утримання дочки - [PERSON], [INFO], в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходів) [PERSON], але не менше 30% прожиткового мінімуму дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 07.03.2013 року до досягнення повноліття, також стягнуто з [PERSON] [INFO], на користь [PERSON] аліменти на її утримання в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходів) [PERSON] щомісячно, починаючи з 07.03.2013 року до досягнення дочкою трьох років, тобто до [INFO] року. З березня 2013 року по теперішній час відповідачем не сплачено аліменти на користь позивача, на її утримання до досягнення дочкою 3-х років (до [INFO] року) та не сплачено в повному обсязі аліменти, на користь позивача на утримання доньки [PERSON], [INFO]. Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів по виконавчому провадженню № 38998360 за період з 07.03.2013 року по [INFO] року сума заборгованості складає 5556,38 грн. та неустойка в розмірі - 1620,71 грн. Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів по виконавчому провадженню № 38998618, за період з 07.03.2013 року по 31.04.2018 року сума заборгованості складає 58606,96 грн. Розмір неустойки за період з 07.03.2013 року по 31.04.2018 року складає 17994,76 грн. Неповнолітня дочка - [PERSON] [INFO] постійно проживає разом з позивачем. Всі питання щодо виховання та утримання дитини вирішуються нею самостійно, без участі їх батька. На підставі вищенаведеного, позивач вважає, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню дитини, у зв'язку з чим просить позбавити його батьківських прав відносно неповнолітньої доньки - [PERSON], [INFO] та стягнути з нього на користь позивача заборгованість по сплаті аліментів в розмірі 64163,34 грн., а також неустойку (пеню) по сплаті аліментів в розмірі 19615,47 грн. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Просили позов задовольнити. В судовому засіданні представник відповідача позов не визнав, посилаючись на обставини викладені у відзиві на позовну заяву. В судове засідання представник Служби у справах дітей м. Бердичева не з'явилася, надавши суду заяву в якій просила провести розгляд справи у її відсутність та зазначила, що наданий суду висновок органу опіки та піклування Вінницької міської ради про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача підтримує. Згідно із ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявляти клопотання про розгляд справи за його відсутності. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов висновку про те, що позов слід задовольнити частково з таких підстав. Відповідно до ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до вимог ч. 3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Частиною 6 статті 81 ЦПК України встановлено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 2 ст. 82 ЦПК України визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Судом встановлено, що 16.07.2010 року між позивачем та відповідачем був укладений шлюб, зареєстрований міським відділом РАЦС Бердичівського міськрайонного управління юстиції Житомирської області, актовий запис № 250. [INFO] року у сторін від шлюбу народилася дочка - [PERSON] (а.с. 11). Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області, від 08.04.2013 року у справі № 274/1264/13-ц, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано та стягнуто з [PERSON], [INFO] на користь [PERSON] аліменти на утримання дочки - [PERSON], [INFO], в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходів) [PERSON], але не менше 30% прожиткового мінімуму дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 07.03.2013 року до досягнення повноліття також стягнуто з [PERSON] [INFO], на користь [PERSON] аліменти на її утримання в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходів) [PERSON] щомісячно, починаючи з 07.03.2013 до досягнення дочкою трьох років, тобто до [INFO] року (а.с. 12). [PERSON], [INFO] проживає разом з позивачем [PERSON] та перебуває на її утриманні, що підтверджується заявою сусідів позивача від 02.05.2018 року: [PERSON], [PERSON], [PERSON], довідкою з НВК «Школа-гімназія- ліцей» № 10 від 04.05.2018 року; довідкою ОСББ «Краєвид-40» від 10.05.2018 року; довідкою ДЮСШ від 07.05.2018 року (а.с. 16-19). Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів по виконавчому провадженню № 38998360 за період з 07.03.2013 року по [INFO] року сума заборгованості складає 5556,38 грн. (а.с. 13). Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів по виконавчому провадженню № 38998618, за період з 07.03.2013 року по 31.04.2018 року сума заборгованості складає 58606,96 грн. (а.с. 14-15). Згідно зі ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до статті 153 Сімейного кодексу України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. В частинах 1, 3 статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року і підписаної Українською РСР 21 лютого 1990 року та ратифікованої Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року) закріплено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. З матеріалів позовної заяви та з пояснень позивача в судовому засіданні вбачається, що підставами для позбавлення відповідача батьківських прав позивач зазначає те, що він ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, не цікавиться її розвитком, не підтримує з нею стосунків та не сплачує аліментів. Однак, у матеріалах справи відсутні беззаперечні докази винної поведінки та свідомого нехтування своїми обов'язками відповідачем, які б свідчили про його ухилення від виховання дитини. Суд не бере до уваги висновок від 23.10.2018 року Органу опіки та піклування Бердичівської міської ради про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно доньки [PERSON], [INFO], оскільки батько не спілкується з дитиною та не допомагає матеріально. Як вбачається з даного висновку, у ньому не зазначені істотні обставини, які переконливо свідчать про те, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків. Тому, суд не погоджується з даним висновком, оскільки він є недостатньо обґрунтованим та суперечить інтересам дитини. Положеннями частини 6 статті 19 Сімейного кодексу України передбачено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Крім того, в матеріалах справи містяться докази, що відповідач [PERSON], сплачував аліменти, що посвідчується копіями квитанцій, наявними в матеріалах справи (а.с. 75-78). Також, суд зазначає, що згідно з принципом 6 Декларації прав дитини Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків. Слід також враховувати той факт, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Так, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Відповідно до положень частин 4, 5 статті 19 СК України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним, обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. На підставі наведеного вище, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог в частині позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно доньки [PERSON], [INFO] слід відмовити. Щодо позовних вимог позивача про стягнення заборгованості по аліментах та пені, суд вважає, що у вказаній частині позовних вимог позов підлягає задоволенню з таких підстав. Позивач в своїй позовній заяві, в обґрунтування своїх позовних вимог, посилається на те, що внаслідок невиконання [PERSON], рішення суду у нього утворилась заборгованість зі сплати аліментів. Так, відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів по виконавчому провадженню № 38998360 за період з 07.03.2013 року по [INFO] року сума заборгованості складає 5556,38 грн. (а.с. 13). Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів по виконавчому провадженню № 38998618, за період з 07.03.2013 року по 31.04.2018 року сума заборгованості складає 58606,96 грн. (а.с. 14-15). Суд бере до уваги надані позивачем розрахунки заборгованості зі сплати аліментів, оскільки відповідачем суду не надано та судом не було встановлено доказів щодо їх невідповідності дійсності або допущення державним виконавцем помилок або неточностей при їх виготовленні. З квитанцій, які були надані відповідачем (а.с. 75-78) не вбачається можливим достовірно встановити період за який було здійснено сплату аліментів відповідачем, а тому суд не приймає до уваги твердження відповідача про неврахування державним виконавцем зазначених у зазначених квитанціях сум сплачених позивачу коштів. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно ч. 1 ч. 3 ст.83 ЦПК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач - разом з поданням відзиву. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторонами у справі у відповідності до ч. 4 ст. 83 ЦПК України не було повідомлено про неможливість подання доказів у встановлений законом строк. Крім того, будь-які інші докази, ніж ті, що були надані позивачем разом із позовною заявою, до суду сторонами по справі подані не були. Будь-які клопотання про витребування доказів у справі в зв'язку з неможливістю їх самостійного надання та заяви про забезпечення доказів подані до суду також не були. Суд вважає, що кожна із сторін у вказаній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони у справі не були позбавлені можливості повідомити суд й інші обставини, що мають значення для справи. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України, особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Згідно із ч. 2 ст. 13 ЦПК України, збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. В даному випадку, суд позбавлений права на збирання доказів у справі з власної ініціативи, що було б порушенням рівності прав учасників судового процесу. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із п.п. 2, 4, 6, 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України, учасники справи зобов'язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об'єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов'язки, визначені законом або судом. Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. За правилами ч.1-2, ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально важливим урахуванням інтересів дитини. Згідно ч. 3 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ про стягнення періодичних платежів у справах про стягнення аліментів, тощо може бути пред'явлено до виконання протягом усього періоду, на який присуджені платежі. Порядок стягнення аліментів на утримання дітей визначено ст. ст. 194-197 СК України та ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження». За змістом зазначених норм законодавства розмір заборгованості із сплати аліментів визначається державним виконавцем. Державний виконавець обчислює розмір заборгованості із сплати аліментів, складає відповідний розрахунок та повідомляє про нього стягувачу і боржнику: у разі якщо виконавчий документ уперше надійшов для виконання; за заявою сторін виконавчого провадження; у разі надсилання постанови до адміністрації підприємства, установи, організації, фізичної особи-підприємця для проведення відрахування із заробітної плати (доходів), пенсії, та стипендії боржника; у разі закінчення виконавчого провадження у зв'язку з надходженням виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби, за власною ініціативою; і інших передбачених законом випадках. Пунктом 12 розділу Х Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року № 2832/5 встановлено, що виконавець у разі надходження виконавчого документа про стягнення аліментів у день відкриття виконавчого провадження повинен підрахувати розмір заборгованості зі сплати аліментів та разом з постановою про відкриття виконавчого провадження повідомити про нього стягувача і боржника. Розрахунок заборгованості має бути помісячним і містити суму заробітної плати та інших доходів боржника, що залишилася після утримання податків, відсоток або частку заробітку (доходу), визначений виконавчим документом, загальну суму заборгованості. Визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому статтею 195 Сімейного кодексу України. Стягнення аліментів за виконавчими листами за минулий час провадиться в межах трирічного строку, що передував пред'явленню виконавчого листа до виконання (п. 15 Інструкції). Судом встановлено, що відповідач свого обов'язку зі сплати аліментів не виконує, внаслідок чого у нього виникла заборгованість по сплаті аліментів в розмірі 64163,34 грн. ( а.с.13-15). Відповідно до ч. 1 ст. 196 СК України, у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Згідно ч. 4 ст. 263 ЦК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 16 березня 2016 року у справі № 6-300цс16, виходячи з того, що аліменти призначаються та виплачуються (стягуються) щомісячно, то за змістом статті 196 СК України пеня нараховується на всю суму заборгованості, а її нарахування обмежується лише сумою несплачених аліментів за той місяць, в якому не проводилось стягнення аліментів; при цьому сума заборгованості за аліментами за попередні місяці не додається до заборгованості за наступні місяці, а кількість днів прострочення обчислюється виходячи з того місяця, в якому аліменти не сплачувались; тобто неустойка (пеня) за один місяць рахується наступним чином: заборгованість за аліментами за місяць помножена на 1% пені і на кількість днів місяця, в якому виникла заборгованість, а загальна сума неустойки (пені) визначається шляхом додавання нарахованої пені за кожен із прострочених платежів (за кожен місяць). Згідно до п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» №3 від 15.05.2006 року, передбачена ст. 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. Матеріали справи не містять, а відповідачем не надані докази на підтвердження відсутності його вини щодо несплати аліментів. Згідно розрахунку неустойки (пені) за прострочення сплати заборгованості по сплаті аліментів, наданого позивачем, розмір неустойки по виконавчому провадженню № 38998360 за період з 07.03.2013 року по [INFO] року складає 1620,71 грн.; по виконавчому провадженню № 38998618, розмір неустойки (пені) за період з 07.03.2013 року по 31.04.2018 року складає 17994,76 грн. (а.с. 7-8). Судом приймається до уваги наданий позивачем розрахунок неустойки (пені) прострочення сплати заборгованості по сплаті аліментів, оскільки зазначений розрахунок було здійснено відповідно до правил встановлених ст. 196 СК України. Отже неустойка (пеня) за прострочення сплати відповідачем аліментів становить 19615,47 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути сплачений нею судовий збір в розмірі 704,80 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial