Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-08 00:00:00

позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування приміщенням квартири [ADDRESS] . В обгрунтування позовної заяви покликається на те, що є власником зазначеної квартири. У вказаній квартирі зареєстрований син - [PERSON] . З кінця вересня 2014 по даний час [PERSON] у даній квартирі не проживає та не з`являється, постійно знаходиться за межами України, а саме у Грецькій Республіці. Відповідач не користується житловим приміщенням вже практично 5 років, не сплачує комунальні платежі на утримання житла, особистих речей в квартирі не зберігає та й в принципі не цікавиться майном. Перешкод у користуванні житловим приміщенням ніколи відповідачу не вчинялося. А відтак просить позов задовольнити у повному обсязі. Ухвалою Сихівського районного суду м.Львова від 23.08.2019 відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач у судове засідання не з`явилася, 27.08.2019 її представником подано до суду заяву, в якій просить справу розглядати у їх відсутності, позовні вимоги підтримують у повному обсязі. В судове засідання відповідач не з`явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, подав 21.08.2019р. відзив на позовну заяву у якому позов визнав в повному обсязі, просив такий задовольнити, посилаючись на те, що дійсно не проживає у вказаній квартирі, оскільки проживає з кінця вересня 2014 у Грецькій Республіці, де навчається та працює. У зв`язку із неявкою у судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється згідно із вимогами ч.2 ст.247 ЦПК України. З`ясувавши обставини, на які посилаються учасники справи, та дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, суд дійшов до наступного висновку з огляду на таке. Відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до копії договору дарування від 29.05.2003 та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 02.06.2003 [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . Згідно копії довідки про реєстрацію місця проживання особи від 09.09.2019р. [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до змісту положень ст.ст.401, 405 ЦК України, ст.156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Частиною 2 ст.405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У відповідності до положень п.39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ 07.02.2014р. № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення ст.405 ЦК. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом. Суд вважає, що наявна реєстрація відповідача, який не користується квартирою [ADDRESS] з 2014, не є власником даного жилого приміщення, не свідчить про збереження за ним права на користування спірним жилим приміщенням, яке виникає лише у випадках, передбачених законом, відповідач у відзиві наданому суду позов визнав та просив такий задовольнити, а тому, з огляду на наведені обставини, суд приходить до висновку, що відповідач, не проживаючи у спірній квартирі з 2014 року без поважних причин, втратив право на користування нею, а відтак позовні вимоги про визнання [PERSON] таким, що втратив право на користування жилим приміщенням, слід задовольнити. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд враховує положення ч. 1 ст. 142 ЦПК України, згідно з якими у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Встановлено, що позивачем [PERSON] понесено витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, у розмірі 768,40 грн., відтак, останній слід повернути з державного бюджету 50 відсотків вищезгаданої суми, що становить 384, 20 грн., а решту судових витрат у розмірі 384, 20 грн. стягнути з відповідача на її користь.

Outcome: approved