Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-12 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом, мотивуючи тим, що 21.10. 2014 року помер [PERSON] батько її неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO]. Спадщину після померлого батька [PERSON] прийняла у відповідності до п.4 ст.1268 ЦК України, його неповнолітня дочка [PERSON], як спадкоємець першої черги за законом, але нотаріус відмовила їй у видачі свідоцтва про право на спадщину на майно, через відсутність документів, що посвідчують право власності на спадкове майно спадкодавця. Нотаріус зазначила, що на день смерті [PERSON] залишилось спадкове майно, що складається з ? частки жилого будинку № 23 по вул. М.Вербицького в м. Біла Церква Київської області. Вказане спадкове майно померлий [PERSON] прийняв після померлого 02.06.2002 року свого батька [PERSON], шляхом подачі заяви про прийняття спадщини, але не оформив своїх спадкових прав. А тому позивач просить суд визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом після померлого 21.10.2014 року [PERSON] на 1\\2 частину житлового будинку №23 по вул. М.Вербицького в м. Біла Церква Київської області, який належав померлому 02.06.2002 року [PERSON]. Позивач та представник позивача за договором, в судовому засіданні підтримали позовні вимоги. Відповідач та представник відповідача за договором, в судовому засіданні позовні вимоги не визнали. Третя особа по справі, Відділ державної реєстрації управління адміністративних послуг Білоцерківської міської ради, не направили до суду свого представника, про день та час розгляду справи були повідомлені належно, подали заяву з проханням розглядати справу за відсутності їхнього представника, поклались на розсуд суду. Заслухавши пояснення сторін, оглянувши матеріали даної справи, матеріали спадкової справи, матеріали кримінального провадження №12015110030004858, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Так, по справі встановлено, що 21.10.2014 року помер [PERSON], [INFO], останнє місце проживання та реєстрації якого було м. Біла Церква, вул. 2-га Інтернаціональна, буд. 23, Київської області (а.с.9). Встановленим є те, що 02.06.2002 року помер [PERSON], що підтверджено копією свідоцтва про смерть (а.с.111). Судом встановлено, що [PERSON] приходився батьком [PERSON] та відповідача [PERSON], які в установлений строк звернулися до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини (а.с.110,114) . Встановлено, що [PERSON] був власником житлового будинку №23 по вул. Михайла Вербицького, (бувша вул. 2-га Інтернаціональна) в м. Біла Церква на підставі договору забудови №6376 від 20.03.1968 року, посвідченого Білоцерківською нотаріальною конторою, реєстровий № 9284. Дане підтверджено довідкою КП КОР «Південне бюро технічної інвентаризації» (а.с.8). Встановленим є те, що [PERSON] є батьком [PERSON], що підтверджено копією свідоцтва про народження (а.с.5). Встановлено, що 21.04.2015р. до Першої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області надійшла заява [PERSON] № 289 про прийняття спадщини за законом після померлого 21.10.2014 брата [PERSON]. На підставі її заяви було заведено спадкову справу під № 90/2015 до майна померлого 21.10.2014 року [PERSON]. З вказаної заяви вбачається, що [PERSON], бажаючи прийняти спадщину після смерті свого брата, надала нотаріусу інформацію про те, що її покійний брат [PERSON] на день смерті постійно проживав в м. Біла Церква по вул. 2-га Інтернаціональна 23 (а.с.92). Прийняття спадщини після померлого 21.10.2014 року батька [PERSON] його неповнолітньою дочкою [PERSON], [INFO] відбулося відповідно до ч. 4 ст. 1268 Цивільного кодексу України. Встановленим є те, що відповідач [PERSON], оскаржувала заяву свого покійного брата [PERSON], якою він прийняв спадщину після батька [PERSON] (а.с.114). З даного приводу відповідач зверталася до поліції, було заведено кримінальне провадження по факту підробки заяви на вступ у спадщину від імені [PERSON] за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст. 358 КК України. Зокрема, в рамках даного кримінального провадження було призначено і проведено судово-почеркознавчі експертизи за наслідками яких було встановлено, що текст заяви від імені [PERSON] про вступ у спадщину від 29.11.2002 року виконано не [PERSON], а [PERSON], а ким виконаний підпис від імені [PERSON] експертом не вирішено з причин відсутності зразків підпису [PERSON] для порівняння. 09.12.2016 року вказане кримінальне провадження по факту підробки заяви про вступ у спадщину закрито на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України, у звязку з відсутністю в діях [PERSON] складу злочину. Дані обставини підтверджені матеріалами кримінального провадження, що оглянуті були в судовому засіданні. При вирішенні спору суд виходить з наступного. Згідно ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). За ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Статтею 1261 ЦК України встановлено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Як зазначено у статті 1262 Кодексу, у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. Статтею 1258 Кодексу встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Згідно ст. 1296 Цивільного кодексу України- спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно ст. 1278 ЦК України частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними. Згідно ч.4 ст.1268 ЦК України малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Встановлено, що на день смерті [PERSON] залишилось спадкове майно, яке складається з ? частки житлового будинку під № 23 по вулиці Михайла Вербицького (бувша 2-га Інтернаціональна) в м. Біла Церква, Київської області. Вказане спадкове майно померлий [PERSON] прийняв після померлого 02 червня 2002 року свого батька [PERSON], шляхом подачі заяви про прийняття спадщини під № 1449 від 29.11.2002 року до Білоцерківської державної нотаріальної контори та відповідно до ст. 549 ЦК України в редакції 1963 року, оскільки спадщина відкрилася в період дії ЦК України. Згідно ст.549 ЦК України (в ред. 1963 року) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Зазначена норма діяла на момент виникнення спірних правовідносин, тобто на час смерті спадкодавця [PERSON] Судом було оглянуто спадкову справу №90/2015 до майна померлого 21.10.2014 року [PERSON] та спадкову справу №439/2002 до майна померлого 02.06.2002 року [PERSON]. Так, встановленим є те, що 20.04.2016 року позивачу [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно у вигляді житлового будинку № 23 по вулиці Михайла Вербицького (бувша 2-га Інтернаціональна) в м. Біла Церква, Київської області, через відсутність документів, що посвідчують право власності спадкодавця на житловий будинок (а.с.7). Як роз'яснено в п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. За ч.1 ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Згідно Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Мінюсту України від 07.02.2002 року за № 7/5, зареєстрованого в Мінюсті України 18.02.2002 року за № 157/6445, державну реєстрацію прав власності на нерухоме майно здійснювали підприємства бюро технічної інвентаризації у межах визначених адміністративно- територіальних одиниць /п.1.3/. А відповідно до п. 1.4 цього Положення, державна реєстрація прав власності на нерухоме майно - це внесення запису до Реєстру прав власності на нерухоме майно у зв'язку з виникненням, існуванням або припиненням права власності на нерухоме майно, що здійснюється БТІ за місцезнаходженням об'єктів нерухомого майна на підставі правовстановлювальних документів коштом особи, що звернулася до БТІ. Відповідно до ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. А згідно ст.4 цього Закону, права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень. Встановлено, що право власності на спірний житловий будинок № 23 по вулиці М. Вербицького (бувша 2-га Інтернаціональна) в м. Біла Церква Київської області було зареєстровано в реєстрі на нерухоме майно Білоцерківського МБТІ у визначеному законом порядку за [PERSON], після смерті якого спадщину прийняли відповідно до ст. 549 ЦКУкраїни в ред. 1963 р., як спадкоємці першої черги за законом, його донька - відповідач по справі [PERSON] та його син - [PERSON], який помер 21.10.2014 року, і спадщину після нього прийняла його неповнолітня донька [PERSON], позивач у справі. Відповідач заперечуючи позов, зазначає, що між нею та її покійним братом була домовленість про перехід права власності на весь будинок до родини [PERSON] Також, відповідач зазначає, що її брат не подавав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після батька [PERSON], що підтверджено висновком почеркознавчої експертизи. Однак, суд критично оцінює дану позицію сторони відповідача, оскільки [PERSON] не надала жодного належного та допустимого доказу в підтвердження угоди між нею та покійним [PERSON] щодо спадкового майна їхнього батька.Крім того, відповідач зверталася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після свого брата [PERSON] де зазначала його адресу. Відповідач не спростувала докази того, що її покійний брат в 2002 році на час смерті [PERSON] був зареєстрований і проживав з ним за однією адресою, тобто прийняв спадщину відповідно до положень ст. 549 ЦК України (в ред. 1963р.), оскільки фактично вступив в управління та володіння спадковим майном. За ст..328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Виникнення у спадкоємця [PERSON] права на спадщину, яке повязується з прийняттям спадщини, шляхом подання заяви до нотаріуса та фактичним вступом в управління спадковим майном, тобто наявним у спадкоємця [PERSON] майнового права, зумовлює входження цього права на спадкування до складу спадщини після його смерті, хоча за життя він не отримав і не здійснив державної реєстрації свідоцтва про право на спадщину після смерті свого батька [PERSON] Відповідно до ч.5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно ч.3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Так, статтею 1297 ЦК України встановлено обовязок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обовязку у виді втрати права на спадщину. Судом встановлено, що ні [PERSON], ні [PERSON] не залишили заповітів, а отже згідно ст..1278 ЦК України частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними. Таким чином, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення та за позивачем слід визнати право власності в порядку спадкування за законом після померлого 21.10.2014 року її батька [PERSON] на 1\\2 частину житлового будинку №23 по вул.М.Вербицького в м. Біла Церква, який належав [PERSON], померлому 02.06.2002 року.

Outcome: approved