Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-02 00:00:00

Позивач звернулася до суду з зазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 28 грудня 1995 року відділом комунального майна виконавчого комітету Сумської міської ради видано свідоцтво про право власності на житло, згідно з яким посвідчено її право спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS]. Відповідач [PERSON] зареєстрований в даному житловому приміщенні з 1999 року, але фактично не проживає у вказаному приміщенні з травня 2000 року і по теперішній час, не приймає участі в оплаті комунальних послуг та протягом тривалого часу не проживає за місцем реєстрації, тобто не виконує свої зобов'язання за договором соціального найму. Позивач є пенсіонером, вимушена сплачувати комунальні послуги за усіх зареєстрованих осіб, щомісяця вона витрачає значні суми коштів, відповідач відмовляється сплачувати комунальні послуги. Крім того, реєстрація відповідача є перешкодою для оформлення позивачем субсидії. Зазначає, що відповідач має реєстрацію на території Російської Федерації, а також фактично він проживає за адресою: [ADDRESS] Посилаючись на зазначені обставини, просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням в квартирі [ADDRESS] Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 11 липня 2018 року відкрите провадження у справі за вказаним позовом та вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження з повідомленням учасників справи, справа призначена до розгляду на 27 серпня 2018 року о 09 год. 30 хв. 27 серпня 2018 року розгляд справи відкладено на 19 листопада 2018 року у зв'язку з тим, що головуючий суддя [PERSON] знаходиться на лікарняному. Згідно розпорядження Зарічного районного суду м. Суми від 05 вересня 2018 року та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями у зв'язку із звільненням судді [PERSON] у відставку, вказана справа передана у провадження судді Сидоренко А.П. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 26 вересня 2018 року справа прийнята до провадження суддею Сидоренко, призначено підготовче судове засідання на 22 листопада 2018 року о 10 год. 30 хв. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 22 листопада 2018 року доручено компетентному суду Російської Федерації вручити відповідачу копію позову, призначено підготовче судове засідання на 12 березня 2019 року, о 09 год. 30 хв. Зупинено провадження по справі. Резервні дати судових засідань 28 березня 2019 року о 09 год.00 хв. та 15 квітня 2019 року о 09 год. 00 хв. 12 березня 2019 року розгляд підготовчого засідання відкладено до 28 березня 2019 року, 09 год. 00 хв. у зв'язку з відсутністю відомостей про належне повідомлення відповідача про дату та час судового засідання. В підготовче судове засідання 28 березня 2019 року сторони не з'явилися, про час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Від позивача [PERSON] надійшла заява про розгляд справи в її відсутність, просить позов задовольнити. Від відповідача [PERSON] надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, позов визнає (а.с.68-69) В зв'язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до ч. 2 ст. 147 ЦПК України, не здійснювалось. Згідно ч.ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. За нормами ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 28 грудня 1995 року квартира [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON], [PERSON](а.с.15). Відповідно до копії свідоцтва про шлюб [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] та після укладення шлюбу її прізвище - [PERSON] (а.с.14). Згідно копії свідоцтва про розірвання шлюбу [PERSON] розірвала шлюб з [PERSON] та після розірвання шлюбу її прізвище - [PERSON] (а.с.14). Відповідно до довідки ТОВ Керуючої компанії «Сумитехнобудсервіс» б/н від 15 листопада 2018 року за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: власник - [PERSON], [INFO], та онук - [PERSON], [INFO] (а.с. 58). Під час судового розгляду не було встановлено обставин того, що позивач чинить відповідачу перешкоди в користуванні зазначеним житлом. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Частиною першою ст. 316 ЦК України визначено, що право власності це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із ч. 1 ст. 317 ЦК України власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності на нерухоме майно набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За приписами ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Водночас відповідно до статті 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до вимог ст.ст. 71, 72 ЖК України якщо особа без поважних причин не проживає в житловому приміщенні понад 6 місяців, ця особа за рішенням суду визнається такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Таким чином встановлено, що відповідач понад шість місяців не мешкає у житловому приміщенні без поважних причин, відсутні переконливі докази, які б підтвердили поважність причин не проживання і були б підставою для продовження цього строку непроживання в житлі. Доказів, які б свідчили про наявність домовленості між сторонами про тимчасове проживання відповідача за іншою адресою та збереження у цей час за ним права користування житлом, останній суду не надав. Суд, вважає, що право позивача на вільне користування та розпорядження належним йому житлом порушується та підлягає захисту. Відповідач заявлені позовні вимоги визнав. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог, та визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням в квартирі [ADDRESS] Відповідно до вимог ч. 1 ст. 142 ЦПК України та ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Outcome: approved