Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-16 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою та просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Позивач посилається на те, що вона є власником квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], на підставі свідоцтва про право власності на житло від 10.12.2004 та свідоцтва про праву на спадщину за законом від 26.06.2017. Позивач зазначила, що в 1997 році її донька разом зі своїм неповнолітнім сином - [PERSON] зареєструвалась в її квартирі за адресою: [ADDRESS]. Пояснила, що розпорядженням Жовтневої районної у м. Києві державної адміністрації № 1106 від 17.08.2001, позивача було призначено опікуном над її онуками: неповнолітніми [PERSON], 1991 року народження, та [PERSON], 1996 року народження. У звязку з вищезазначеним онуки проживали та були зареєстровані за адресою позивача. Позивач зазначила, що розпорядженням № 1624 від 31.08.2007, на підставі рішення Святошинського районного суду від 20.06.2007 № 2-1721/2007, її позбавили опікунства над онуком [PERSON], та повернули батьківські право його батькам [PERSON] та [PERSON]. З того часу (2007 року) онук [PERSON] проживає у своєї бабусі по батьківській лінії [PERSON], за адресою: [ADDRESS], але залишається зареєстрованим в квартирі позивача. Позивач вказала, що відповідно до акту про не проживання від 08.11.2017 відповідач не проживає в даній квартирі протягом останніх 10 років. У зв'язку з наведеним вище, позивач звернулася до суду із вказаним позовом та просила його задовольнити. Ухвалою судді від 20.03.2018 відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 20.03.2018 витребувано від Соломянської районної в місті Києві державної адміністрації інформацію щодо зареєстрованих осіб в квартирі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Ухвалою суду від 19.09.2018 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач в судове засідання не з'явилася, від неї надійшла до суду заява, в якій просила розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримала та просила позов задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи неодноразово повідомлявся належним чином у порядку, визначеному ч. 1 ст. 130 ЦПК України. Про причину неявки суд до відома не поставив. Згідно ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Виходячи з цього, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Врахувавши заяву позивача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У разі порушення своїх прав власник, згідно зі статтею 391 ЦК України, має право, зокрема, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. При цьому положення статті 391 ЦК України підлягають застосуванню лише в тих випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору. Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом із ним, користуються жилим приміщенням нарівні з власником, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування приміщенням. Аналогічну норму містить також ст. 405 ЦК України. Позивач звернулася до суду з позовом про визнання [PERSON], таким, що втратив право на користування квартирою. Судом встановлено, [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 10.12.2004, виданого Відділом приватизації державного житла Соломянської районної у м. Києві державної адміністрації, та свідоцтва про право на спадщину за законом від 21.06.2017, посвідченого Грищенко О.В., держаним нотаріусом Пятої київської державної нотаріальної контори, реєстровий № 8-584, на праві власності належить квартира за адресою: [ADDRESS]. Згідно витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS], станом на 16.06.2018 в даній квартирі зареєстровані [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. У матеріалах справи містяться Акти про не проживання особи за місцем реєстрації від 08.11.2017, 18.01.2019, складені мешканцями будинку, що знаходяться за адресою: [ADDRESS], та затверджені печаткою КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Соломянського району м. Києва» житлово-експлуатаційною дільницею № 906, якими підтверджується, що [PERSON], [INFO] не проживає з 2007 року за адресою: [ADDRESS]. За правилами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України власник має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який враховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Відповідно до ч. ч.1 та 2 ст. 405 ЦК України члени сім»ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до п. 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). З урахуванням зазначеного, суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК України. Оскільки, інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. За умовами ч.3 ст. 12, ч.1 ст. 13 ЦПК України обов'язок доказування покладається на сторони у справі. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, системний аналіз положень чинного законодавства України, враховуючи, що відповідач своїм правом з`явитися в суд і спростувати доводи позивача не скористався, будь-яких доказів, які б відповідали вимогам ст.ст. 76-81 ЦПК України про перешкоди в користуванні спірною квартирою відповідачем не надано і клопотань перед судом про їх витребування не заявлено, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог, а саме: щодо визнання [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з урахуванням задоволення позовних вимог, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача сплачену ним суму судового збору при зверненні до суду в розмірі 704,80 грн.

Outcome: approved