Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-22 00:00:00

позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати дійсним договір купівлі-продажу житлового будинку, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м. Новомосковськ, вулиця Солона, будинок №23 укладений між [PERSON] та [PERSON] від 31 серпня 2000 pоку, зареєстрований на Товарній біржі «Новомосковська» 31 серпня 2000 року за реєстровим № 116214 та визнати за [PERSON], РНОКПП [NUMBER], право власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, який розташований за адресою: Дніпропетровська область, м. Новомосковськ, вул. Солона № 23 в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], який помер 12 березня 2012 року. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що є вдовою [PERSON], який помер 12 березня 2012 року. Шлюб між нею та [PERSON] зареєстровано 20 серпня 1988 року Новомосковським міським відділом ЗАГС за реєстраційним № 414. Від шлюбу у неї народилися [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON]) [PERSON] [INFO], та [PERSON], [INFO]. За життя, а саме, 31 серпня 2000 року у м. Новомосковську [PERSON] уклав із [PERSON] договір купівлі-продажу жилого будинку, розташованого за адресою: Дніпропетровська область, м. Новомосковськ, вул. Солона, 23. За вказаним вище договором сторони виконали всі обовязки передбачені ст. ст. ст.224 ЦК України в редакції 1963 р. А саме: продавець [PERSON], згідно з умовами договору, передала у власність жилий будинок розташований за адресою: Дніпропетровська область, Новомосковськ, вул. Солона, 23 [PERSON] А [PERSON], в свою чергу прийняв це майно і сплатив за нього [PERSON] грошову суму в розмірі 5\~784,00 грн. На підставі вищевказаного договору купівлі-продажу право власності на дане домоволодіння було зареєстровано в Новомосковському БТІ за реєстровим № 420-1 від 31 серпня 2000 року на праві приватної власності за [PERSON], про що є відповідна відмітка на договорі. В технічному паспорті власником також було зазначено [PERSON] [PERSON] з моменту укладання договору виконував обов`язки власника будинку, сплачував комунальні платежі. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на домоволодіння №23 по вул. Солоній в м. Новомосковську Дніпропетровської області. До числа спадкоємців першої черги за законом входить позивач, як дружина померлого, та двоє дітей. Однак, [PERSON] та [PERSON] жодних прав на спадщину, яка відкрилась після смерті їх батька. ніколи не заявляли, на спадкове майно ніколи не претендували і не претендують. До нотаріальної контори в строки визначені ст.ст. 1268-1270 ЦК України із заявою про прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті [PERSON], вони не звертались і фактично спадщину не забажали приймати, оскільки, майже відразу після смерті [PERSON] обидві доньки заявили, що всі права на спадкування мають належати лише позивачу їх матері. Інших спадкоємців, окрім позивача у [PERSON] не має. З моменту смерті [PERSON] та по теперішній час виключно позивачем здійснюються всі обовязки власника по утриманню та обслуговуванню даного майна. З метою юридичного оформлення своїх спадкових прав, відповідно до ч.1 ст. 1297 ЦК України, позивач звернулася у грудні 2016 року до Новомосковської міської державної нотаріальної контори для отримання свідоцтва про право на спадщину на вищевказане нерухоме майно, однак, отримала відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину з тієї причини, що договір купівлі-продажу на підставі якого спадкодавець набув права власності на жилий будинок, не був за його життя посвідчений нотаріально. В судове засідання позивач не з'явилася, в своїй заяві просить суд розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяву про розгляд справи за його відсутності не надавав. Від третіх осіб - Новомосковської районної державної нотаріальної контори Дніпропетровської області, [PERSON], [PERSON] надійшли заяви про розгляд справи у їх відсутність. Проти задоволення позову треті особи не заперечили. Треті особи - Новомосковська міська рада Дніпропетровської області, Комунального підприємства «Новомосковське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради, Українська товарна біржа своїх представників до суду не направили, заяв, повідомлень про причини неявки не надали. У судове засідання не з'явилися, про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Згідно з ч.1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв'язку з тим, що сторони в судове засідання не з'явились фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З урахуванням зазначених положень закону та думки позивача, який в наданій заяві не заперечував проти заочного розгляду справи, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. В зв'язку з неявкою сторін в судове засідання фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, приходить до переконання, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, з наступного. Судом встановлено, що 20 серпня 1988 року Новомосковським міським відділом РАГС Дніпропетровської області зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] /а.с.11,15/. Від шлюбу у [PERSON] та [PERSON] народилися доньки - [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON]) [PERSON] [INFO], та [PERSON], [INFO] /а.с.35, 39, 40/. 31 серпня 2000 року у м. Новомосковську [PERSON] уклав із [PERSON] договір купівлі-продажу жилого будинку, розташованого за адресою: Дніпропетровська область, м. Новомосковськ, вул. Солона, 23 зареєстрований на Товарній біржі «Новомосковська» 31 серпня 2000 року за реєстровим № 116214, у відповідності до якого [PERSON]Я, набув у власність означений житловий будинок /а.с.16/. З договору вбачається, що [PERSON] до укладання договору сплатив [PERSON] грошову суму в розмірі 5\~784,00 грн. вартості будинку. На підставі вищевказаного договору купівлі-продажу, право власності на дане домоволодіння зареєстровано в Новомосковському БТІ за реєстровим №420-1 від 31 серпня 2000 року на праві приватної власності за [PERSON], про що є відповідна відмітка на договорі. При цьому, з відповіді нотаріального архіву, отриманої на запит суду вбачається, що означений житловий будинок до укладання договору належав [PERSON] на праві власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] /а.с.105/. 31 серпня 2000 року техніком БТІ внесено зміни до технічного паспорту на житловий будинок, засвідчені підписом та печаткою начальника БТІ, в частині власника, а саме відомості про власника змінені з [PERSON] на [PERSON] Матеріали справи свідчать, що [PERSON], згідно з умовами договору, передала у власність жилий будинок розташований за адресою: Дніпропетровська область, Новомосковськ, вул. Солона, 23 [PERSON] А [PERSON], в свою чергу прийняв це майно, зареєстрував себе в домоволодінні і з моменту укладання договору виконував обов`язки власника будинку, сплачував комунальні платежі /а.с.20-23/. 12 березня 2012 року [PERSON] помер. Матеріали спадкової справи, отриманої на запит суду свідчать, що після смерті [PERSON] до нотаріуса 29 грудня 2016 року із заявами про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину за законом звернулися [PERSON], [PERSON], [PERSON] Факт прийняття спадщини [PERSON] підтверджується проживанням спадкоємців разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що перевірено нотаріусом за паспортом [PERSON], [PERSON], неповноліттям [PERSON] /а.с.80, 81/. 29 грудня 2016 року нотаріусом відмовлено [PERSON], [PERSON], [PERSON] у вчиненні нотаріальної дії з підстав відсутності нотаріальної реєстрації договору купівлі-продажу жилого будинку, розташованого за адресою: Дніпропетровська область, м. Новомосковськ, вул. Солона, 23 /а.с.14/. Згідно ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу жилого будинку, земельної ділянки або іншого нерухомого майна укладається в письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. В судовому засіданні встановлено, що сторони за договором купівлі-продажу домовилися щодо усіх істотних умов договорів, що підтверджується письмовими доказами, фактично, виконали повністю умови договору: [PERSON] оплатив вартість нерухомого майна, прийняв зазначене майно у власність, [PERSON], в свою чергу, отримала оплату вартості об'єкту нерухомості, передала майно позивачу, тому, суд вважає можливим визнати договір купівлі-продажу дійсним Згідно зі ст. 328 ЦК право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно зі ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно зі ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, зазначені в заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Ч.1 ст.1258 ЦК України встановлює, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Відповідно до ст.1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно з ч.1 ст.1267 ЦК України, частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Ст.1268 ЦК України передбачає, що с Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Ч.1 ст.1269 ЦК України визначає, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. За ч.1 ст.1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. У відповідності до ч.1 ст.1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За ч.1 ст.1278 ЦК України, частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними. При цьому вбачається, що майно набуте [PERSON] під час перебування у шлюбі з [PERSON] та за час шлюбу. Так, статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з частиною 1 статті 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сімї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. У разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними (частина перша статті 70 СК України). Згідно з главою 11 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з подальшим повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна. На підставі письмової заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, за згодою другого з подружжя, що є живим, у свідоцтві про право власності може бути визначена і частка померлого у спільній власності. Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). Частка в спільній сумісній власності того з подружжя, хто пережив спадкодавця, не входить до складу спадщини і не включається до спадкового майна після смерті іншого з подружжя, в тому числі і набуте подружжям за час шлюбу. Таким чином, оскільки позивач прийняла спадщину шляхом постійного проживання з померлим на час відкриття спадщини, внаслідок знаходження у шлюбі з померлим набула права спільної часткової власності на майно, доказів відчуження майна померлим за життя на користь третіх осіб, доказів наявності заповіту, інших спадкоємців за законом, ніж позивач та доньки спадкодавця суду не надано, за позивачем належить визнати право власності в порядку спадкування за законом на 1/6 частку в праві власності та на 1/2 частку майна, як частку в спільному сумісному майні подружжя. При цьому, в частині позову щодо визнання права власності на весь житловий будинок суд вважає за необхідне відмовити, оскільки матеріали справи свідчать про факт прийняття спадщини та подання заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину [PERSON] та [PERSON], які також мають право кожна окремо на 1/6 частку спірного будинку, як спадкоємці за законом першої черги. На підставі викладеного,

Outcome: partial