Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-10 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання права особистої приватної власності на майно посилаючись на те, що між нею та відповідачем 30.10.1993 р. в м. Черкаси зареєстровано шлюб. Від цього шлюбу в них 03.09.1994 р. народився син [PERSON] Ель-Садиг. До 2000 р. вони з відповідачем проживали в [INFO], яка належала їй та її сину (по 1\\2 частці) на підставі договору дарування від 28.03.1998 р. З 1996 р. по 2001 р. в неї з відповідачем почались непорозуміння і розлад в сім'ї, внаслідок чого вони розстались, а останній виїхав проживати в Сірію. Посилалася та те, що вона мала намір переїхати проживати в м. Чернівці, а тому постало питання про придбання житла. Маючи деякі свої заощадження та отримавши позику від своєї матері, вона 06.12.2000 р. купила квартиру № 68 в будинку № 9 на бульварі [PERSON] (колишній бульвар [PERSON]) в м. Чернівці. Будь-яких коштів відповідач в купівлю квартири не вносив, останні були позичені їй її матір'ю та зароблені особисто нею від провадження підприємницької діяльності, яку вона здійснюю ще з 15.10.1996 р. Відповідач не займався пошуком квартири, не надавав будь-яких коштів на її придбання, не був присутнім в нотаріуса при її купівлі та не надавав згоди на її придбання як другий із подружжя. З договору купівлі-продажу від 06.12.2000 р. чітко вказано, що кошти за квартиру продавець отримав особисто від покупця, яким є одноосібно вона. В тексті вказаного договору відсутні будь-які відомості про те, що квартира придбавається зі згоди відповідача і є її спільною власністю. Після продажу своєї із сином квартири в м. Черкаси 07.11 2003 р. на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого в реєстрі за .М 12049, вона повернула своїй матері [PERSON] позичені в неї кошти. Після купівлі квартири в м. Чернівці вона в ній одразу зареєструвалась, а відповідач в ній зареєструвався тільки аж 11.09.2006 р., що підтверджується відміткою в його паспорті громадянина України. Приблизно в 2002 році відповідач почав проживати у її квартирі, оскільки в них налагодились сімейні відносини. Проте, з 2015 року по цей час він в ній не проживає. На цей час вона обмежена в праві самостійно розпоряджатись належною їй власністю, оскільки, спірна квартира придбана нею під час шлюбу із відповідачем, хоча за її особисті кошти. А тому просила суд визнати за нею право особистої приватної власності на вказану квартиру та припинити спільну сумісну власність на неї. Позивач в судове засідання не з'явилася, звернулася з письмовою заявою, в якій просила суд справу розглянути у її відсутність, позовні вимоги підтримує. Відповідач, представник відповідачка в судове засідання не з'явилися, представник відповідача звернулася з письмовою заявою, в якій просила суд справу розглянути у їхню відсутність, позовні вимоги визнає і не заперечує проти задоволення позову. Дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов підлягає до задоволення. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Згідно п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, аж за кошти, які належали їй, йому особисто. Згідно роз'яснень, викладених в абзаці 1 п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясувати джерело і час його придбання. В абзаці 2 п. 24 цієї Постанови зазначено, що не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Згідно ч. 1 та ч. 3 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі подіту майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем 30.10.1993 р. в м. Черкаси зареєстровано шлюб (а.с. 7). Від цього шлюбу в них 03.09.1994 р. народився син [PERSON] Ель-Садиг (а.с.8). 06 грудня 2000 р. позивачка на підставі договору купівлі-продажу придбала квартиру [ADDRESS] (колишній бульвар [PERSON]) в м. Чернівці в якій зареєструвалася. (а.с. 10, 11, 5 ). Відповідач участі у придбанні квартири не приймав і зареєструвався в ній лише 11.09.2006 р.(а.с.6) та з 2015 року в ній не проживає (а.с.15). [PERSON] того, враховуючи те, що відповідач позов визнав, суд вважає, що необхідно визнати за позивачкою право особистої приватної власності на спірну квартиру та припинити право спільної сумісної власності на неї, а також з відповідача мають бути стягнуті судові витрати по справі на користь позивачки 706,74 грн. сума судового збору, сплаченого нею при зверненні до суду. На підставі викладеного та

Outcome: approved