Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-03 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відділу з питань реєстрації місця проживання фізичних осіб та ведення реєстру громади Лозівської міської ради Харківської області, [PERSON], третьої особи виконавчого комітету Лозівської міської ради Харківської області як органу опіки та піклування, про визнання місця проживання малолітньої дитини без письмової згоди батька, посилаючись на те, що вона є громадянкою України. З травня 2010 року по 21.12.2014 року проживала однією сім'єю без реєстрації шлюбу з [PERSON] за місцем його реєстрації та проживання. [INFO] року у них народився син [PERSON], батьком якого був записаний відповідач по справі. З грудня 2014 року фактичні шлюбні відносини між ними були припинені, вона з сином повернулась до м. Лозова, де і проживає за місцем своєї реєстрації. Зареєструвати свого сина не має можливості в зв'язку з втратою зв'язку з відповідачем. В лютому 2018 року [PERSON] зателефонував їй з підстави зняття з реєстраційного обліку їх сина, в зв'язку з чим вона надала 17.02.2018 року нотаріально завірену згоду. 20.02.2018 року їх сина було знято з реєстрації за адресою: [ADDRESS] у зв'язку з виїздом разом з матір'ю до м. Лозова Харківської області. В зв'язку з цим виникла необхідність зареєструвати дитину за новим місцем проживання, але їй було відмовлено у реєстрації дитини, тому що відсутня письмова згода батька на реєстрацію малолітньої дитини. З відповідачем вона спілкується лише у телефонному режимі. 13.04.2018 року [PERSON] надіслав засобами електронного зв'язку копію письмової заяви про надання ним згоди на реєстрацію сина за її місцем реєстрації, але оригінал цієї заяви не надіслав в зв'язку з відсутністю поштового зв'язку з Республікою Крим. В зв'язку з цим просить визнати місце проживання малолітнього [PERSON], [INFO], разом з матір'ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] Позивач в судове засідання не з'явилася, але надала суду заяву в якій просила розглянути справу за її відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягає в повному обсязі. Крім цього просила в разі неявки відповідача по справі ухвалити заочне рішення. Представник відповідача відділу з питань реєстрації місця проживання фізичних осіб та ведення реєстру громади Лозівської міської ради Харківської області [PERSON] в судове засідання не з'явилася, надала суду клопотання про розгляд справи без участі представника, проти задоволення позову не заперечують та просять прийняти рішення відповідно до чинного законодавства. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України, а саме Лозівського міськрайонного суду Харківської області, заяв та клопотань про відкладення розгляду справи відповідачем не надано, як не надано і відзиву на позовні вимоги, а тому суд розглядає справу за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 280 ЦПК України у разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. Представник третьої особи виконавчого комітету Лозівської міської ради Харківської області як органу опіки та піклування [PERSON] в судове засідання не з'явилася, але надала суду заяву в якій просила розглянути справу без участі представника, проти задоволення позовних вимог не заперечує. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України у разі наявності клопотань всіх учасників справи щодо розгляду справи за їх відсутності, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особо, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами і іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, обов'язок доказування покладається на сторони, що є одним із принципів змагальності сторін. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. Згідно до ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Статтею 150 СК України передбачено, що батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки також зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно до ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Батьки повинні поважати права дитини та її людську гідність. Відповідно до ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, який проживає окремо від дитини має право на спілкування з дитиною, а батько з яким проживає дитина не має право перешкоджати такому спілкуванню. Згідно ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла 10 років, визначається за згодою батьків. У відповідності до ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися судом. При вирішенні питання щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Суд не може передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, може своєю аморальною поведінкою зашкодити розвиткові дитини. Згідно з ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд встановив, що [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу. 01 квітня 2011 року у них народився син [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження серія [NUMBER] виданого 12.04.2011 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Ялтинського міського управління юстиції Автономної Республіки Крим. Із довідки КП «ЖУК» Лозівської міської ради Харківської області від 11.04.2018 року вбачається, що позивач [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] разом з [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Згідно договору міни квартири на квартиру від 06.03.2008 року вищезазначена трикімнатна квартира належить [PERSON], матері позивача, що також підтверджується витягом з Державного реєстру правочинів від 06.03.2008 року та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно Лозівського бюро технічної інвентаризації від 12.04.2008 року. Позивач надала свою нотаріально посвідчену згоду на зняття сина з реєстрації місця проживання за адресою: м. Ялта, Автономна [ADDRESS], та реєстрацію дитини за місцем проживання за адресою: [ADDRESS] що підтверджується адресним листом вибуття, складеним 20.02.2018 року. Як зазначила позивач батько дитини через засоби електронного зв'язку надіслав їй згоду на реєстрацію дитини за місцем її проживання, але нотаріально посвідчену заяву передати не має можливості в зв'язку з відсутністю з Автономною Республікою Крим поштового зв'язку. На теперішній час малолітній [PERSON] проживає без реєстрації за адресою: [ADDRESS] За місцем проживання дитини для дитини створені належні умови для всебічного розвитку. У дитини є спальне місце, предмети гігієни, сезонний одяг, дитячі іграшки, забезпечений продуктами харчування. Власник квартири [PERSON] подала заяву від 23.07.2018 року про те, що не заперечує щодо визначення місця проживання малолітнього онука [PERSON] у квартирі за вищевказаною адресою. Згідно висновку Лозівської міської ради № 02-13-8/913 від 06 липня 2018 року, беручи до уваги пропозиції комісії з питань захисту прав дитини, орган опіки та піклування рекомендує визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON], [INFO], разом з матір'ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] Згідно вимог ст.ст.7, 155 СК України, дитині має бути забезпечена можливість здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Пунктом 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати увагу на її вік та з'ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Як вбачається з довідки, наданої службою у справах дітей Лозівської міської ради Харківської області від 19.06.2018 року вбачається, що під час проведеної бесіди з малолітнім [PERSON] він виявляє бажання проживати разом із мамою. Згідно із ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Частиною 4 ст. 29 ЦК України, визначено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Згідно ст. 9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27.02.1991 року, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору. Статтею 3 Конвенції передбачено, що в усіх діях щодо дітей незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» роз'яснено, що суди, вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається мають виходити із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинні постановити рішення, яке відповідало б інтересам дітей. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 11 постанови від 18.12.2009 № 11 «Про судове рішення у цивільній справі» у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України). Крім того, згідно з принципом 6 Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Позиція, що дитина може бути розлучена з матір'ю у виняткових випадках, також викладена у рішенні ЄСПЛ від 18.12.2008 № 39948/06 у справі «Савіни проти України». Виходячи з вимог чинного законодавства та обставин справи, враховуючи, що малолітня [PERSON] з дня народження по теперішній час мешкає разом з матір'ю, враховуючи висновок органу опіки та піклування, беручи до уваги, що відповідач не надав суду відзиву щодо позову, а також неявку в судове засідання відповідача без поважних причин, що в свою чергу розцінюється судом, як втрату інтересу відповідача до суті спору та як байдужістю до долі сина, суд вважає, що дитина має більш тісний психологічний зв'язок саме з матір'ю, яка забезпечить права дитини на належне утримання, виховання, лікування, розвиток, оздоровлення та безпеку. За таких обставин, суд вважає, доцільним визначити місце проживання малолітньої дитини разом з матір'ю [PERSON], а тому позовні вимоги підлягають задоволенню. Крім того, суд зауважує, що батько дитини, у разі визначення місця проживання дитини з матір'ю, не обмежений у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з матір'ю дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням. Судові витрати в справі, пов'язані зі сплатою судового збору в дохід держави, від оплати яких позивач була звільнена при подачі позову в суд, на підставі ч. 2 ст. 141 ЦПК України, підлягають стягненню з відповідача [PERSON] в дохід держави, у розмірі 704 гривень 80 копійок. На підставі наведеного,

Outcome: approved