Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-25 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом ,в якому в обґрунтування своїх позовних вимог вказала, що її чоловіку [PERSON] у 1993 р. була надана квартира [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] помер. У вказаній квартирі зареєстрована та проживає позивачка з 06.10.1997 р., вона є головним квартиронаймачем. На теперішній час квартира є комунальною власністю територіальної громади м.Запоріжжя. 24.11.2020 року [PERSON] звернулася із заявою до районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району за місцем знаходження квартири із заявою щодо приватизації квартири за вказаною вище адресою. Листом голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району від 30.11.2020 р.№ 72/07-19 позивачці [PERSON] було відмовлено у приватизації квартири у зв`язку з ненаданням повного пакету документів, зокрема, ордеру на жилу площу. Посилаючись на те,що відповідачем не оспорюється законність зайняття родиною позивачки [PERSON] вказаного вище житлового приміщення як наймачами,житлове приміщення квартири не відноситься до житла,що не підлягає приватизації,а ордер має тимчасову дію та є єдиною підставою для вселення особи до житлового приміщення,наразі не зберігся,позивач просить суд визнати неправомірною відмову Районної адміністрації ЗМР по Шевченківському району у приватизації квартири [ADDRESS] , зобов*язати відповідача провести приватизацію без надання ордеру на згадуване житлове приміщення. Ухвалою суду від 10.12.2020 р.було відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Представником відповідача Запорізької міської ради за довіреністю Онищенко Л.А. надано відзив на позов,у якому відповідач проти позову не заперечує,просить розглядати справу без його участі,рішення суду приймати з урахуванням наявних у справі доказів. Згідно ч.5 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої сторони про інше. Клопотань від учасників справи не надходило. Всебічно вивчивши обставини справи, дослідивши надані письмові докази у сукупності, суд дійшов висновку, що позов заявлений обґрунтовано і підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин. Судом встановлено, що згідно відомостей паспорту громадянина України № [NUMBER] ,виданого 07.09.2020 р., орган що видавав 2316, та довідки про внесення відомостей до Єдиного державного демографічного реєстру, [PERSON] з 06.10.1997 р.зареєстрована за адресою квартира [ADDRESS] . Аналогічна інформація щодо реєстрації проживання позивача надана департаментом реєстраційних послуг Запорізької міської ради. Квартира [ADDRESS] є власністю територіальної громади м.Запоріжжя,про що надано акт ТОВ «ЗМБТІ». Як вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] 24.11.2020 року звернулася до районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району із заявою щодо приватизації квартири за вказаною вище адресою, та нею був наданий певний пакет документів для реалізації цього права. Листом голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району від 30.11.2020 р.№ 72/07-19 позивачці було відмовлено у приватизації квартири у зв`язку з ненаданням повного пакету документів, зокрема, ордеру на жилу площу. За зверненням [PERSON] до департаменту житлово-комунального господарства Запорізької міської ради стосовно надання копії ордеру на квартиру за вказаною вище адресою ,останній листом від 21.10.2020 р.К-4606 було повідомлено,що корінці ордерів у відділі обліку та розподілу житлової площі зберігаються лише з 1994 р. При вирішенні справи суд керується наступним. Статтею 9 ЖК України передбачено, що громадянини України мають право на приватизацію державного житлового фонду. Приватизація державного житлового фонду здійснюється відповідно до Закону України « Про приватизацію державного житлового фонду» ( далі-Закон) та Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян ( далі Положення), затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 року № 396, затвердженим в Міністерстві юстиції України 29.01.2010 року за № 109/17404. Відповідно до ст. 1 Закону « Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду ( далі-приватизація) це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Відповідно до ст. 2 Закону до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму. Частиною 2 ст. 2 Закону України « Про приватизацію державного житлового фонду» визначені об`єкти, які не підлягають приватизації: квартири-музеї; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані на територіях закритих військових поселень, підприємств, установ та організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-пам`яток садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, що перебувають в аварійному стані (в яких неможливо забезпечити безпечне проживання людей ); квартири (кімнати, будинки), віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані в зоні безумовного (обов`язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС. Зазначений перелік є вичерпним. Відповідно до ст. 3 Закону приватизація здійснюється шляхом: безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю; продажу надлишків загальної площі квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов. Відповідно до ч. 5 статті 5 Закону № 2482-XII передбачено, кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чека або з частковою доплатою один раз. У рішенні Конституційного Суду України від 10.06.2010 року № 15-рп/2010 дано\~тлумачення розуміння ч. 5 ст. 5 Закону та визначено, що право громадян України на безоплатну приватизацію державного житлового фонду вважається реалізованим один раз, якщо громадянин України повністю використав житловий чек для приватизації житла у державному житловому фонді, і у його власність безоплатно передано в одній чи кількох квартирах (будинках) загальну площу з розрахунку санітарної норми 21 кв. м. загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково передано в одній чи кількох квартирах загальну площу з розрахунку санітарної норми 21 кв. м. загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї передано загальну площу однієї квартири (будинку), що перевищує встановленому санітарну норму, з оплатою вартості надлишкової загальної площі приватизованого житла, у власність наймача і кожного члена сім`ї передано загальну площу житла,меншу ніж встановлена санітарна норма, а залишок житлового чека використано для приватизації частки майна державних підприємств, земельного фонду, весь житловий чек використано для приватизації частки майна державних підприємств земельного фонду. Приватизація загальної площі в кількох квартирах (будинках) державного житлового фонду в межах встановленої санітарної норми та номінальної вартості житлового чека не є повторною. Відповідно до ст. 8 Закону органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом. У ст. 8 Закону « Про приватизацію державного житлового фонду також визначено такі основні умови, виключно з дотриманням яких може відбутись приватизація: здійснення приватизації уповноваженими на це органами; згода всіх повнолітніх членів сім`ї; постійне проживання у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку; згода тимчасово відсутніх членів сім`ї, за якими зберігається право на житло. Відповідно до п.4,17 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 року № 396,передача займаних квартир(будинків),жилих приміщень у гуртожитках,кімнат у комунальних квартирах здійснюється в приватну(спільну сумісну,спільну часткову)власність громадян на підставі заяви та документів,передбачених п.18 цього ж Положення,а саме: -довідки про склад сім*ї та займані приміщення; -копії ордеру про надання жилої площі(копія договору найму жилої площі у гуртожитках); -документу,що підтверджує невикористання житлових чеків для приватизації державного житлового фонду; -копії документу,що підтверджує право на пільгові умови; -заяви-згоди тимчасово відсутніх членів сім*ї наймача на приватизацію квартири(будинку) жилих приміщень у гуртожитках,кімнат у комунальних квартирах Згідно з п.19 Положення,відомості про займані наймачем приміщення та їх площу заповнюються згідно з інвентаризаційними матеріалами,які зберігаються на підприємстві(організації)по обслуговуванню житла. Орган приватизації, в разі потреби, уточнює необхідні для розрахунків дані залежно від складу сім`ї і розміру загальної площі квартири (будинку),жилих приміщень у гуртожитках,оформлює відповідні розрахунки та видає розпорядження органу приватизації щодо жилих приміщень,на підставі яких видає свідоцтво про право власності на жиле приміщення,як це визначено у п.21,22 Положення. Законом України « Про приватизацію житлового фонду» передбачено, що приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на те органами, що створюються державними органами виконавчої влади на місцях чи органами місцевого самоврядування, а також державними підприємствами, організаціями, установами, в повному господарському віданні або оперативному управлінні яких перебуває державний житловий фонд. Відповідно до ст. 60 Закону «Про місцеве самоврядування» органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, укладати договори в рамках державно-приватного партнерства, у тому числі концесійні договори, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду. Тобто право відповідача визначати статус спірного майна не суперечить нормам чинного законодавства. Як встановлено судом, позивач була вселена до спірного житла на законних підставах, відповідачем це оспорюється та не спростовано факту вселення позивача до спірної квартири на підставі ордеру, не ухвалено вмотивованого рішення про відмову у визнанні позивача наймачам спірної квартири. Відповідно ст. 15 ч.1 п.10 Житлового кодексу України,до компетенції виконавчих комітетів районних,міських,районних у містах рад народних депутатів віднесено видача ордерів на жилі приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. За змістом ст. 58 ЖК України,ордер є єдиною підставою для вселення у жиле приміщення. Відповідно до п.69,70,72 Постанови ради Міністрів Української РСР від 11 грудня 1984 р. N 470 «Про затвердження Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР» ( розділ IV),ордер на жиле приміщення видається на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів та є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення,дійсний протягом 30 днів. Ордер вручається громадянинові, на ім`я якого він виданий, або за його дорученням іншій особі. При одержанні ордера пред`являються паспорти (або документи, що їх замінюють) членів сім`ї, включених до ордера. При вселенні в надане жиле приміщення громадянин здає ордер у житлово-експлуатаційну організацію,а за її відсутності- відповідному підприємству,установі,організації;ордер зберігається як документ суворої звітності. Відповідно до ст.10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»,органи приватизації не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), кімнат (гуртожитків) у приватизації займаного ними житла, за винятком випадків, передбачених пунктами 2 і 5 статті 2 цього Закону. Так як вказане вище житло позивача є квартирою в житловому будинку та не відноситься до житла, що не підлягає приватизації,а також враховуючи неможливість надання позивачем ордеру, який зберігатись протягом часу з вселення у квартиру очевидно не може,відмова відповідача у приватизації позивачем житла порушує її права. Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту(ст.4 ЦПК України). Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на повагу до житла. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути : 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 2 ст. 5 ЦПК України у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулась до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи, може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України « Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнароджних договір, згода на обов`язквоість якого надана Верховною Радою України. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України « Про судове рішення у цивільній справі» відповідно до статті 19 Конституції України , статті 1 ЦПК та з урахуванням положення частини четвертої статті 10 ЦПК вийти за межі заявлених вимог вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 55 Конституції України неправомірні рішення, дії чи бездіяльність посадових осіб органів місцевого самоврядування, прийняті з порушенням прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, можуть бути оскаржені Згідно ст. 15 Закону України «Про звернення громадян», рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення. Європейський суд з прав людини не раз наголошував на необхідності ефективного захисту. Наприклад, у п.75 рішення від 5.04.2005 у справі «Афанасьєв проти України» зазначено, що засіб захисту, який вимагається згаданою статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади. Конституційний Суд у рішенні від 30.01.2003 №3-рп/2003 зазначив, що правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості й забезпечує ефективне поновлення в правах. Під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що приводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.\~Тому ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути відповідним наявним обставинам. Отже, для ефективного поновлення порушеного права необхідно,\~щоб існував чіткий зв`язок між правопорушенням і способом захисту.\~Іншими словами, метою заявлених позовних вимог має бути усунення перешкод у здійсненні права, а її досягненням - визначений спосіб захисту, який би вичерпував себе. За таких обставин, з урахуванням вищезазначених норм права щодо можливості суду обрати спосіб захисту, який не суперечить закону відповідно до ч.2 ст. 5 ЦПК України, з метою ефективного захисту прав позивача, враховуючи способи захисту цивільних прав, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] у спосіб визнання протиправною відмови ( у формі листа-відповіді) відповідача у безкоштовній приватизації квартири на підставі не надання ордеру на жиле приміщення та зобов`язання відповідача провести дії по приватизації квартири позивачами у відповідності п. 18 Наказу МЖКГ України від 16.1.2009 року «Про затвердження Положення про порядок передачі квартир (будників), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян» за відсутності ордеру на жиле приміщення. Оскільки листом від 30.11.2020 року відповідачем було відмовлено позивачу у реалізації її права на приватизацію, даний спір вирішується в порядку цивільного судочинства. На підставі викладеного,

Outcome: approved