Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-16 00:00:00

Позивач звернулася до суду з даним позовом, посилаючись на те, що у серпні 2004 року вона разом з чоловіком та трьома дітьми вселилася до будинку, що розташований в с. В. Костромка, вул. Лікарняна, 32, Апостолівського району. До вказаного будинку вона вселилася за згодою [PERSON], яка до 2004 року проживала у вказаному будинку близько 6 років зі згоди власника будинку, після чого переїхала проживати до м. Зеленодольськ. [PERSON] повідомила їй, що власником будинку являється відповідач [PERSON], яка не цікавилася будинком. У жовтні 2004 року вона звернулася до [PERSON] з проханням продати будинок, на що остання погодилася і вона передала їй 3000 гр., а [PERSON] передала їй технічний паспорт на будинок. Оскільки вона з 2004 року добросовісно володіє чужим майном, вважає, що на підставі ст.344 ЦК України набула право власності на вищевказаний будинок, тому просить позов задовольнити та визнати за нею право власності на будинок, що розташований в с. В. Костромка, вул. Лікарняна, 32, Апостолівського району. Позивач та її представник адвокат [PERSON] в судове засідання не з»явилися, подали заяви про розгляд справи без їх участі. Відповідач в судове засідання не з»явилася, подала заяву про визнання позову та розгляд справи без її участі. Суд, дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, встановив наступне. Згідно паспорту позивача остання зареєстрована 06.04.2007 року в с. В. Костромка по вул. Больнична, 32, Апостолівського району. З копії технічного паспорту на будинок, що розташований по вул. Больнична, 32, с. В. Костромка Апостолівського району, встановлено, що власником будинку являється [PERSON] З відповіді КП «Апостолівське БТІ» від 18.05.2016 року встановлено, що право власності на будинок, що розташований по вул. Лікарняна, 32, с. В. Костромка Апостолівського району, зареєстровано за [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину від 04.04.1996 року, посвідченого державним нотаріусом Апостолівської держнотконтори [PERSON] Факт належності спірного будинку [PERSON] підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 04.04.1996 року. У своїй заяві до суду відповідач [PERSON] зазначила, що вона визнає позовні вимоги [PERSON] та підтверджує належність їй на підставі свідоцтва про право на спадщину спірного будинку. Ст.3 ЦПК України\~визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст.ст.16, 328 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. У відповідності до\~ст.344 ЦК України\~визначається, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном\~протягом пяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п'ятнадцять, а на рухоме майно - через п'ять років з часу спливу позовної давності. Втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. У п.9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не зі своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя ст. 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Пункт 11 вказаної Постанови передбачає, що враховуючи положення статей 335, 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК). Як роз'яснено у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.01.2013 р. № 24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав», визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі ст.344 ЦК можливе за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння; за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено; застосування набувальної давності передбачає відсутність титулу (підстави) для виникнення права власності в момент захоплення (заволодіння) чужою річчю. Володілець за давністю є незаконним володільцем, про це зазначено в ч.1 ст.344 ЦК (особа заволоділа чужим майном). Позов про право власності за давністю володіння не може предявити законний володілець, тобто особа, яка володіє майном з волі власника і завжди знає, хто є його власником. Судом встановлено, що власник спірного будинку відомий позивачу, оскільки позивач надала до суду документи, які безспірно підтверджують право власності відповідача на вказаний будинок, власник майна відповідач [PERSON] у відповідності до положень п.2 ч.1 ст.346, ст. 347 ЦК України не відмовилася від права власності на належне їй спірне майно, позивач володіє спірним майном з волі його власника, на підставі чого суд приходить до висновку про відмову позивачу у позові в повному обсязі в звязку з відсутністю у позивача законних підстав для набуття права власності за набувальною давністю. Суд у відповідності до ч.4 ст.174 ЦПК України не бере до уваги визнання позову відповідачем, оскільки визнання позову суперечить закону.

Outcome: dismissed