Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-06 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя, обґрунтовуючи тим, що 15 вересня 1990 року між [PERSON] (Позивачем) та Відповідачем [PERSON] укладено шлюб, який зареєстровано Відділом записів громадянського стану Індустріального району м. Дніпропетровська за актовим записом №979, про що видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] від 15.09.1990 року. Від шлюбу сторони мають сина [PERSON] , [INFO] , який на даний час є повнолітнім. 16 квітня 1997 року, тобто у період зареєстрованого шлюбу, сторонами було придбано нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS] . Відповідний договір купівлі-продажу було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу Гулою Валентиною Леонідівною та зареєстровано в Новомосковському міжрайонному бюро технічної інвентаризації під номером 515. Покупцем за даним договором, за домовленістю між Позивачем та Відповідачем, виступив Відповідач. У 2009 році шлюб між Позивачем та Відповідачем було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу від 29 березня 2009 року, яке видане відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського районного управління юстиції, серія [NUMBER] . Після розірвання шлюбу Відповідач забрав речі та оригінали правовстановлюючих документів на квартиру та пішов. Згодом він створив іншу сім`ю. Позивач залишилася проживати у спільній квартирі разом із сином [PERSON] . За весь час проживання в спільній квартирі зі сторони Відповідача не чинилося жодних перешкод Позивачу. Позивач вільно користувалася квартирою та відповідно сплачувала всі комунальні послуги та проводила ремонт. Наразі, у зв`язку з тим що спільний син Позивача та Відповідача одружився Позивач має намір подарувати свою 1/2 частину у спільній квартирі синові. З цією метою вона звернулася до нотаріуса. Однак, нотаріус у вчинені нотаріальної дії Позивачу відмовила про що винесла відповідну постанову, якою зазначила що оскільки право власності на квартиру зареєстровано на Відповідача, то Позивач не має можливості розпорядитися своєю часткою. Усно порекомендувала звертатися з позовом до суду. З метою вирішення даного питання у позасудовому порядку Позивач разом із сином зустрілася з Відповідачем та запропонувала йому у нотаріальному порядку укласти правочин щодо дарування спільної квартири спільному синові на що вона відповідно надасть свою згоду. Відповідач на дану пропозицію відповів категоричною відмовою, зазначив що квартира належить йому на праві власності, а Відповідач не має до квартири жодного відношення. Таким чином, Відповідач наразі своїми діями чинить перешкоди у розпорядженні Позивачем своєю 1/2 часткою у спільній сумісній власності, а саме квартирі [ADDRESS] чим порушує гарантоване Конституцією право власності Позивача через, що вона вимушена звернутися з даним позовом. Просить суд визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] квартиру [ADDRESS] , загальною площею 51,1 кв.м., житловою площею 28,8 кв.м. Здійснити поділ майна та визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , загальною площею 51,1 кв.м., житловою площею 28,8 кв.м. Здійснити поділ майна та визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , загальною площею 51,1 кв.м., житловою площею 28,8 кв.м. Стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору та витрати на правничу допомогу. Ухвалою судді від 25.06.2021 року у справі відкрито загальне позовне провадження і по справі призначено підготовче засідання. До початку відкритого підготовчого засідання представник позивача, адвокат Солодовник С.О. надав заяву, в якій просив справу розглядати без його участі, позовні вимоги про поділ спільного майна подружжя підтримав, відмовився від вимог про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу. Відповідач до початку підготовчого засідання надав заяву в якій позовні вимоги визнав, просив справу розглядати без його участі. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Згідно ч.3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Суд, заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, встановив наступне. Судом встановлено, що 15 вересня 1990 року сторонами було укладено шлюб. Шлюб між сторонами розірвано 29.03.2009 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу, яке видане відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського районного управління юстиції, серія [NUMBER] . Під час перебування у шлюбі сторонами 16.04.1997 року було набуто майно у вигляді квартири [ADDRESS] , загальною площею 51,1 кв.м., житловою площею 28,8 кв.м. на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу Гулою Валентиною Леонідівною та зареєстровано в Новомосковському МБТІ під №515, покупцем в даному договорі виступив [PERSON] . Відповідно до розділу VІІ «Прикінцеві положення» Сімейного кодексу України\~вказаний кодекс регулює правові відносини, які виникли після набрання ним чинності, тобто після 01 січня 2004 року. До 01 січня 2004 року чинним був Кодекс про\~шлюб та\~сім`ю України. У зв`язку з цим, з огляду на час набуття сторонами права власності на спірне нерухоме майно (16.04.1997 року на квартиру) для вирішення спору щодо поділу спірних будинку та квартири суд застосовує норми\~Кодексу про шлюб та сім`ю\~України, який втратив чинність, але був чинним на момент виникнення спірних правових відносин. Згідно зі ст..22\~КпШС майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Відповідно до ст.. 24КпШС майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. Згідно зі ст. 28\~КпШС в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Згідно ч. 2 ст. 29\~КпШС поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.п.23, 24 постанови від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. При цьому, до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Відповідно до роз`яснень, що є у п.22 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Під час здійснення поділу майна в судовому порядку суд виходить з презумпції рівності часток. Відповідно до статті 28\~КпШС в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу (стаття 29 КпШС). Отже, суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Згідно ч. 1 статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Таким чином, встановивши вищевказані фактичні обставини справи, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності та проаналізувавши відповідні норми права, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов до висновку, що позивачем підтверджено, що спірне майно у вигляді квартири, набуте сторонами під час перебування у шлюбі, а тому є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, так суд приходить до висновку про поділ спільного майна подружжя [PERSON] та [PERSON] , шляхом визнання за кожним право власності по 1/2 частині на квартиру. В зв`язку з визнанням відповідачем позову до початку розгляду справи по суті на підставі ч.1 ст.142 ЦПК України позивачу необхідно повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, що становить 694,45 грн. (1388,91 грн. х 50%). Інші 50% сплаченого позивачем судового збору підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved