Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-25 00:00:00

Позивач звернулася до суду з зазначеним позовом та просить постановити рішення, яким стягнути на її користь з відповідача суму заборгованості у розмірі 517 218.00 гривен, що складається з основної суми боргу в розмірі 512 000.00 гривен, 2 146.00 гривен - 3% річних, 3 072.00 гривен - інфляційні збитки, а також суму судових витрат у розмірі 5 172.00 гривен судового збору від суми ціни позову, за заяву про забезпечення позову у розмірі 352.40 гривен та 26 000 гривен понесених витрат на правничу допомогу. Свої вимоги мотивує тим, що 05.05.2018 року між нею та [PERSON] було укладено договір позики за яким [PERSON] отримав у неї грошову суму в розмірі 512 000.00 гривен та зобов'язався повернути їй цю суму до 01.06.2018 року. На підтвердження укладення договору позики та його умов позичальником було написано і власноручно поставлено підпис у розписці, яка підтверджує передачу коштів нею, [PERSON] позичальнику [PERSON]. Оскільки по теперішній час відповідач грошові кошти не повернув, позивач змушена звернутись до суду за захистом своїх прав та законних інтересів. Ухвалою від 08.08.2018 року відкрито провадження, та призначено до підготовчого засідання на 11.09.2018 року (а.с.28). В підготовчому засіданні ухвалою від 11.09.2018 року задоволено заяву позивача [PERSON] про забезпечення позову (а.с.57-62, 65-66). Ухвалою від 16.10.2018 року закрито підготовче засідання, та призначено справу до судового розгляду на 26.11.2018 року (а.с.88). 26.11.2018 року справу було знято з розгляду у зв'язку з відрядженням головуючого (а.с.98), та призначено повторно до судового розгляду на 26.12.2018 року. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, повідомлена належним чином, про що в справі є відповідні докази (а.с.35, 93, 104). Подала заяву про підтримання позовних вимог, задоволення їх у повному обсязі та розгляд справи у її відсутність (а.с.77). Представник позивача [PERSON], діючий на підставі договору про надання адвокатських послуг за №170718 від 17.07.2018 року, ордеру, свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю (а.с.9-11), підтримав доводи, викладені в позовній заяві, надав пояснення з підстав зазначених в позові, та наполягав на задоволенні у повному обсязі. Відповідач до суду не прибув, повідомлявся за адресою свого постійного місця реєстрації: [ADDRESS], Болградський район, Одеська область, що підтверджується довідкою Відділу адресно-довідкової роботи Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області від 07.08.2018 року (а.с.27). Судове повідомлення-виклик на 11.09.2018 року разом з ухвалою про відкриття провадження, копією позовної заяви з додатками, відповідачем отримано (а.с.38). Разом з тим, відзиву, заперечень, пояснень, чи будь-яких клопотань до суду від відповідача не надходило. За повідомленням Олександрівської сільської ради Болградського району Одеської області від 19.09.2018 року за №269, [PERSON], 19.04.1981 року дійсно зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , але не проживає (а.с.73). Судову повістку-виклик на 16.10.2018 року - відповідач не отримав, поштовий лист повернувся з відміткою, що адресат за вказаною адресою: [ADDRESS] - не проживає (а.с.39-40). Також суд надсилав повідомлення відповідачу за адресою місця знаходження мийки автомобільного транспорту за адресою: [ADDRESS] Поштовий лист повернувся без вручення з відміткою листоноші «Повернуто за спливом терміну зберігання» (а.с.75-76). Судову повістку-виклик на 26.11.2018 року відповідач отримав (а.с.91). Судове засідання 16.11.2018 року було знято з розгляду в зв'язку з відрядженням головуючого (а.с.98). Повідомлення на 26.12.2018 року - відповідач не отримав, повернулося без вручення з відміткою, що адресат не проживає за зазначеною адресою (а.с.101-102). Надалі суд повідомляв відповідача про час та місце розгляду справи шляхом надіслання судової повістки-виклик, та шляхом розміщення оголошення на веб-порталі судової влади України за веб-адресою: http://bg.od.court.gov.ua/sud1507/ (а.с.100). Згідно ст.128 ЦПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов'язковою (ч.2). Положеннями ст.130 ЦПК України визначено, що якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім'ї, які проживають разом з нею. У такому випадку особа, якій адресовано повістку, вважається належним чином повідомленою про час, дату і місце судового засідання, вчинення іншої процесуальної дії (ч.3). У разі відсутності адресата (будь-кого з повнолітніх членів його сім'ї) особа, яка доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення (ч.4). Якщо особа не проживає за адресою, повідомленою суду, судова повістка може бути надіслана за місцем її роботи (ч.6). Таким чином, суд прийшов до висновку, що відповідач по справі повідомлений належним чином про час та місце розгляду даної справи. Будь-яких заяв, заперечень, відзиву щодо спростування доводів, викладених в позовній заяві, до суду наданих ним не було. Вирішуючи питання про проведення розгляду справи в заочному порядку, суд вважає за необхідне зазначити, що інститут заочного провадження призначений впливати на відповідачів, які не вчиняють дій щодо участі у розгляді справи. Верховний Суд також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України (а.с.105). Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог за наступних підстав. Вирішуючи заявлені позовні вимоги, суд виходить з того, що між сторонами виникли договірні відносини з приводу позики, які регулюються параграфами 1, 2 глави 71 Цивільного кодексу України. Судом встановлено, що 05.05.2018 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, за яким [PERSON] отримав від [PERSON] грошову суму в розмірі 512 000.00 гривен та зобов'язався повернути їй цю суму до 01.06.2018 року. На підтвердження укладеного договору позики та його умов позичальником було написано і власноручно поставлено підпис у розписці, яка підтверджує передачу коштів [PERSON] позичальнику [PERSON] (а.с.12). В розписці [PERSON] вказано його паспортні дані, та номер ідентифікаційного коду, що відповідає дійсності, та вбачається з довідки Відділу адресно-довідкової роботи Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області від 07.08.2018 року (а.с.27). Як у строк до 01.06.2018 року (останній день виконання зобов'язання), так і станом на момент звернення позивача з цією позовною заявою до суду, так і на час постановлення рішення судом, відповідач позику не повернув. Відповідно до ст.1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною 1 ст.1049 ЦК встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов'язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Згідно із ч.2 ст.1047 ЦК на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Статтею 202 ЦК визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.1 та 2 ст.207 ЦК України (у редакції, чинній на час укладення договору позики) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. За своєю суттю розписка про отримання в борг коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суд повинен виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. У даному спорі, суд виходить з того, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передання грошової суми позичальнику. Суд установив, що наявність між сторонами позикових відносин підтверджується наявним у позивача оригіналом розписки відповідача [PERSON], яка підтверджує як факт отримання боржником коштів за договором позики, так і зобов'язання повернути ці кошти [PERSON] до 01.06.2018 року. Оскільки у визначений у розписці строк кошти відповідачем [PERSON] повернуті не були, в позивача є всі підстави для звернення з даним позовом. До такого висновку дійшов Верховний Суд України в постанові від 13 грудня 2017 року №309/3458/14-ц. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Оригінал розписки в даному спорі перебуває саме у позивача [PERSON], яка надана суду і долучена до справи (а.с.12). Таким чином, наявність боргового документа у кредитора підтверджує не виконання обов'язку боржником. Саме така позиція Верховного суду відображена в постанові від 27 червня 2018 року справа №712/14562/17-ц, провадження № 61-26174 ск 18. Згідно зі статтею 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно частини першої статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За змістом частини першої, другої статті 532 Цивільного кодексу України місце виконання зобов'язання встановлюється у договорі; зобов'язання може бути виконане в іншому місці, якщо це встановлено актами цивільного законодавства або випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Відповідно до частини першої, другої статті 533 Цивільного кодексу України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях; якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Згідно частини першої, другої статті 536 Цивільного кодексу України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Частинами першою, другою статті 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Верховний Суд України у Постанові від 19.10.2016 року по справі № 6-2129цс16 (№ в ЄДРСР 62126268), підводячи підсумок відповідальності боржника перед кредитором, в разі несвоєчасного повернення позики конкретизував складові його боргу, висловив наступну правову позицію. У разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: 1.Суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання; 2.Проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; 3.Три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом. При цьому індекс інфляції, 3% річних від простроченої суми (стаття 625 ЦК України) та проценти за позикою (стаття 1048 ЦК України) підлягають сплаті до моменту фактичного повернення боргу. За приписами статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до частини першої, четвертої 631 Цивільного кодексу України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору; закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Положеннями частини першої статті 1048 Цивільного кодексу України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до частини першої статті 1050 Цивільного кодексу України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, суд вважає встановленим порушення відповідачем взятих на себе зобов'язань за вказаним договором, оскільки станом на час розгляду справи судом і постановлення рішення судом, відповідач позику не повернув, та не надав суду жодних доказів на спростування наявності заборгованості, в зв'язку з чим з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума позики. За змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України -гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, визначеного у гривнях. Разом з цим, оскільки Договором позики не встановлено розмір інфляції за позикою, то у вказаних правовідносинах підлягає стягненню інфляція за позикою на рівні облікової ставки Національного банку України починаючи з моменту прострочення строку повернення позики за Договором позики з 01.06.2018 року - до моменту фактичного повернення позики. Проте суд не виходить за межі позовних вимог, і вважає за можливе задовольнити позовні вимоги в цій частині за період з 01.06.2018 року по 20.07.2018 року, тобто 51 день. Формула розрахунку інфляційних збитків = «сума боргу» х «індекс інфляції» / 100% - «суму боргу» Сукупний індекс інфляції становить 100.60 (квітень 2018 - 100.6, червень 2018 - 100). Сума боргу з урахуванням інфляції 515072.00 гривен - суму боргу 512 000.00 гривен = збитки від інфляції 3 072.00 гривен. Даний розмір заявлений в позовних вимог, та підлягає задоволенню. Щодо 3% річних за даним договором позики. Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора, зобов'язаний сплатити три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За період з 05.05.2018 року по 20.07.2018 року має місце прострочення повернення боргу за 51 день. Розраховується наступним чином: 512000.00 гривен х 0.03% (3%) 365 (днів в році) - 51 (день прострочення) = 2146.00 гривен. У відповідності до положень ст.ст.13, 81, 83 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази. Докази, що не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення(стаття 229 ЦПК України). Суд розглядає справу дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінюючи докази у справі у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням згідно ст. 229 ЦПК України, захищаючи порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб згідно ст. 2 ЦПК України. При розгляді даної справи предмет доказування доведений позивачем відповідними доказами, при чому, їх аналіз дозволяє зробити висновок про те, що вони є належними, допустимими та достовірними як кожний окремо, так і у взаємному зв'язку у їх сукупності. Проте, відповідач, на власний розсуд розпорядився наданими йому законом процесуальними правами щодо надання суду доказів, та доведення перед судом їх переконливості. За весь час судового розгляду, який тривав майже п'ять місяців, з урахуванням підготовчого засідання, відповідач, будучи належним чином повідомленим про судовий розгляд, жодного разу не з'явився у судове засідання, що свідчить про навмисне зловживання стороною Відповідача процесуальними правами, з метою затягування судового розгляду справи та уникнення сплати коштів за Договором позики. З огляду на викладене, суд дійшов висновку щодо обґрунтованості позовних вимог, та їх доведеності. Тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума боргу в розмірі 517 218.00 гривен, що складається з: - борг договором позики 512 000.00 гривен; - 3% річних в розмірі 2 146.00 гривен; - інфляційні збитки в розмірі 3 072.00 гривен. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу (ч.3 п.1 цієї статті). Положеннями ст.137 ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч.3). Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч.5). Обов'язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Так, позивачем надано докази сплати нею судового збору на суму 5 524.59 гривен = 5172.18 гривен + 352.40 гривен (а.с.1-2) та понесених нею витрат на правничу допомогу в розмірі 26 000.00 гривен (а.с.14-15). Згідно положень ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Таким чином, в силу названих процесуальних вимог закону, з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягають стягненню понесені позивачем судові витрати: 5 524.59 гривен - судового збору, 26 000.00 гривен - витрати, понесенні на правничу допомогу. Всього - 31 524.59 гривен. На підставі викладеного,

Outcome: approved