Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-18 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що 17.07.2012 року вона позичила відповідачу 10 000 доларів США та [PERSON] зобов'язалася до 17.07.2013 року повернути вказані гроші, однак не виконала свої зобов'язання, а тому позивач, посилаючись на положення ст.ст. 625,1046,1049 ЦК України просить суд стягнути з відповідача заборгованість за договором позики від 17.07.2012р. в розмірі 259 000 грн. В судовому засіданні позивач та його представник, згідно довіреності підтримали позов, змінивши підстави позовних вимог, просили стягнути з відповідача борг за вказаною розпискою на підставі 628,639,640,642,651,653,665,1046,1047 ЦК України. Представник відповідача позов не визнав. Окрім заперечень на позов по суті, надав заяву про застосування строків позовної давності до даних вимог. Заслухавши пояснення позивача, покази позивача, як свідка, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали даної справи , суд прийшов до висновку, що позов не підлягає до задоволення. Так, судом встановлено, що відповідач [PERSON] 17.07.2012 року написала розписку про отримання в борг «10т.США» від [PERSON] на лікування онука, зобов'язалася повернути кошти до 17.07.2013 року. Однак, як було встановлено судом, кошти були передані в розмірі 5200 доларів США, та крім того, як ствердили учасники судового процесу, і сама позивач, яка була допитана судом в якості свідка, що кошти були передані не в борг, а за продаж [PERSON] своєї земельної ділянки /пай/ з кадастровим номером [NUMBER], що знаходиться у Володарському районі. Позивач певний час користувалася даною земельною ділянкою, отримувала орендну плату за довіреністю, та сторони погодили, що в подальшому, коли буде знятий мораторій на продаж землі в державі, позивач офіційно набуде у власність вказану земельну ділянку. На підтвердження вказаних обставин, сторони надали ряд письмових доказів, що містяться в матеріалах справи. Відмовляючи в позові суд виходив з наступного. Згідно ч.1 ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона /боржник/ зобов'язана вчинити на користь другої сторони /кредитора/ певну дію /передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо/ або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. За ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Статтею 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. В ст.610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання /неналежне виконання/. Згідно ст.1046 ЦКУкраїни за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Так, згідно тексту розписки, яку склала відповідач вбачається отримання нею коштів в борг і, як забезпечення виконання зобов'язання про повернення грошей, в розписці зазначено перехід у власність позивача земельної ділянки, що належить відповідачу . Однак, аналізуючи зміст даної розписки та встановлені обставини по справі, неможливо безперечно стверджувати, що відповідач взяла на себе зобов'язання щодо повернення позивачу коштів в сумі 10 000 дол. США. Вбачається, що дана розписка та дії сторін договору не підпадають під регулювання положень законодавства про позику коштів. Частиною першою ст.202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Вiдповiдно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. 1 та 2 ст. 509 ЦК України цивiльнi права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та iншi правочини. Зобов'язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дiї, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Зобов'язання повинно виконуватися належним чином вiдповiдно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства, а за вiдсутноcтi таких умов та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із частиною першою ст. 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші. З встановлених судом обставин вбачається, що сторони, складаючи розписку та вчиняючи інші дії (складання заповіту, надання позивачу довіреності на представлення інтересів пов'язаних з орендою вказаної земельної ділянки, договір оренди, інші розписки) не мали на меті виконання договору позики, а мали намір вчинити купівлю-продаж земельної ділянки, що суперечить юридичному змісту такого правовідношення. Як ствердила сторона позивача, що насправді, сторони договору мали на меті укласти договір купівлі-продажу земельної ділянки, за що і було передано кошти. А отже, є безпідставним посилання при вирішенні даного спору судом, на норми, що регулюють відносини за договором позики ( ст.ст.1046 -1053 ЦК України). Згідно із частинами першою та другою ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. За ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. А відповідно до ст.126 цього Кодексу, право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Як передбачено в ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За ст.27 цього Закону, державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі: в т.ч. укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації. Отже, з встановлених судом обставин, вбачається, що належного правочину в підтвердження переходу права власності на земельну ділянку між сторонами не укладено. Також, безпідставним є твердження, що між сторонами було укладено договір купівлі-продажу, який було ними замінено за домовленістю позиковим зобов'язанням (ст. 1053 ЦК України). Згідно ст.ст.12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог або заперечень. Згідно ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних, або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Даючи оцінку встановленим судом фактам та обставинам, вбачається, що позивач обрала не вірний спосіб захисту своїх прав та інтересів. Також, відповідач подала заяву про застосування строків позовної давності при вирішенні даної справи, з посиланням на те, що розписка на яку посилається позивач в обґрунтування своїх вимог, складена 17.07.2012 року, а зобов'язання за даною розпискою мало б бути виконано в строк до 17.07.2013 року. З даним позовом позивач звернулася до суду 13.07.2017р., тобто з пропуском строку позовної давності. За ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно приписів ст.261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Отже, на підставі вищенаведеного, з урахуванням безпідставності та недоведеності заявлених позовних вимог, суд не вбачає підстав для задоволення позову .

Outcome: dismissed