Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-01 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просить стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини [PERSON] [INFO] у розмірі 7000 грн., але не менш ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, і до досягнення ним повноліття. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 11 липня 2008 року між нею та відповідачем [PERSON] у Ленінському відділі реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції був укладений шлюб. За час перебування у шлюбі у сторін народився син [PERSON] [INFO] . За спільною згодою сторін, після розірвання шлюбу дитина проживає з позивачем. Дитина знаходиться на повному утриманні позивачки. Відповідач мало цікавиться вихованням сина, як батько; він мало виявляє піклування про дитину, не надає достатніх коштів на його утримання. Позивач створила дитині належний рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку, однак останнім часом її коштів не вистачає, тому що син погребує значно більше коштів, оскільки з віком збільшуються потреби на його навчання та розвиток у зв`язку зі стрімким ростом цін на продукти харчування, одяг, взуття та інші потреби для сина. Відповідач добровільно відмовляється виконувати свої батьківські обов`язки щодо рівнозначного створення належного рівня життя, необхідного для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Коштами допомагає епізодично. 18 січня 2021 року ухвалою судді позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в спрощеному позовному провадженні. В судовому засіданні позивач позов підтримала, просила задовольнити. Відповідач у судовому засіданні частково визнав позов про стягнення аліментів у розмірі 1500 грн. на дитину. В задоволенні решти позовних вимог просив відмовити, оскільки коштів, які відповідач заробляє не достатньо для стягнення аліментів у розмірі, який просить позивач. Відповідач офіційно працевлаштований та його дохід в місяць становить 6000 грн., що підтверджується довідкою про доходи, яка додається до матеріалів справи. Також відповідач не отримує ніякої соціальної допомоги від держави, що підтверджується довідкою, що додається до матеріалів справи. Щомісяця він несе витрати по сплаті житлово- комунальних послуг, що підтверджується квитанціями. Таким чином відповідач має встановлений дохід на підставі якого можливо визначити розмір аліментів. Оскільки позивачем не обґрунтовані підстави на які вона посилається та не надано доказів на підставі яких на думку позивача необхідно стягнути аліменти у заявленому розмірі, в задоволенні позовних вимог слід відмовити. Суд, вислухавши вступне слово учасників справи, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 11 липня 2008 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] у Ленінському відділі реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції був укладений шлюб. За час перебування у шлюбі у сторін народився син [PERSON] [INFO] . За спільною згодою сторін, після розірвання шлюбу дитина проживає з позивачем. Відповідно до довідки з місця проживання про склад сім`ї та реєстрацію від 25.08.2020, позивач [PERSON] зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] , разом з нею зареєстрований та проживає малолітній син [PERSON] , [INFO] . Відповідно до свідоцтва про народження [PERSON] , [INFO] , виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Ленінського районного управління юстиції м. Харкова, батьками у свідоцтві вказані: батько - [PERSON] , мати [PERSON] . Згідно ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. У відповідності зі ст.181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. З матеріалів справи вбачається, що між позивачем і відповідачем по даній справі згоди на виконання обов`язків по утриманню дитини не досягнуто. Статтею 182 СК України, передбачено обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Згідно ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Пленум Верховного Суду України у п. 17 постанови від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснив, що, вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК України. Що ж до максимального розміру аліментів, які стягуються з боржника, то відповідно до ч. 3 ст. 70 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» він не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати цієї особи. Визначаючи розмір аліментів, суд виходить з ч. 2 ст. 182 СК України, згідно якої мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Статтею 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2021 рік» встановлено у 2021 році прожитковий мінімум на дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня - 2395 гривень, з 1 липня - 2510 гривень, з 1 грудня - 2618 гривень. Згідно до ст. 191 ч. 1 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Частинами 1-4 статті 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Сторони у процесі користуються своїми правами на власний розсуд, обирають спосіб захисту порушених прав, надають суду докази на підтвердження своєї правової позиції та спростування заперечень іншої сторони, при цьому тягар доказування повністю покладається на сторони. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на підставі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь другої сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін. Виходячи з аналізу встановлених судом обставин справи та норм права, які регулюють спірні правовідносини, суд вважає, що позивач не довела спроможність відповідача сплачувати аліменти у розмірі 7000 грн. на утримання дитини. Таким чином, враховуючи, що 50% прожиткового мінімуму на дітей віком від 6 до 18 року складає 1197,5 грн та визнання відповідачем позовних вимог про стягнення аліментів на неповнолітнього сина [PERSON] [INFO] у розмірі 1500 грн., суд вважає, що позовні вимоги про стягнення аліментів на утримання дитини підлягає задоволенню частково, та вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання сина у розмірі 1500 грн. щомісяця, починаючи з 08.12.2020 і до повноліття дитини, або зміни матеріального становища сторін. З відповідача також підлягає стягненню судовий збір на користь держави у розмірі 840,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial