Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-27 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить розірвати шлюб між нею та відповідачем, зареєстрований відділом загс м.Рівне. В обгрунтування заявлених позовних вимог покликається на те, що з 16 грудня 1988 року перебуває у шлюбі з відповідачем. Неповнолітніх дітей станом на день подачі позовної заяви до суду не мають. Одруження виявилося невдалим. Через несумісність характерів виникали сварки. Через деякий час зовсім втратити повагу один до одного. За останній рік спільного проживання сім`я повністю розвалилася. Відповідач почав зловживати спиртними напоями, припинив приймати участь у веденні домашнього господарства та піклуватися про сім`ю. З початку 2021 року припинили шлюбні стосунки, ведення спільного господарства, проживають окремо, внаслідок чого подальше спільне життя і збереження шлюбу є неможливим та суперечить її інтересам. Ухвалою від 9 червня 2021 року позовну заяву [PERSON] суд прийняв до розгляду та відкрив спрощене позовне провадження у справі з проведенням судового засідання з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою від 26 липня 2021 року за клопотанням відповідача суд надав сторонам двомісячний строк для примирення, провадження у справі зупинив до закінчення строку для примирення. Ухвалою від 27 вересня 2021 року суд поновив провадження у справі. В судовому засіданні позивач позов підтримала та пояснила, що з відповідачем не проживає спільно з 1 квітня 2021 року, подружніх стосунків не підтримують, спільного господарства не ведуть. Відповідач зловживає алкогольними напоями, ніде не працює, виганяв її з квартири, піднімав на неї руку. За час наданого судом строку для примирення став поводити себе ще гірше, ніяких спроб до примирення не вчиняв. Перебувати у подружніх стосунках з відповідачем не бажає та наполягає на розірванні шлюбу. Представник позивача додатково пояснив, що відповідач згоди на розірвання шлюбу не надає, але й не робить нічого, щоб налагодити стосунки з позивачем. Просять позов задовольнити. Відповідач в судовому засіданні 26 липня 2021 року позов не визнав та пояснив, що до повноліття дітей їздив на заробітки та заробляв гроші. Нині роботи не має. Хоче жити з позивачем у шлюбі. В судове засідання 28 вересня 2021 року не з`явився. Про місце, дату та час судового розгляду повідомлений своєчасно та належним чином, про що свідчить розписка в матеріалах справи. Відповідно до ч.3 ст.223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Суд, заслухавши пояснення позивача та її представника, з`ясувавши обставини та дослідивши представлені у справі докази, дійшов таких висновків. Суд встановив, що сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому 16 грудня 1988 року відділом запису актів громадянського стану м.Рівне, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] . Неповнолітніх дітей сторони не мають. З пояснень позивача встановлено, що наміру поновлювати спільне сімейне життя з відповідачем вона не має та примиритися не бажає, збереження шлюбу суперечить її інтересам, оскільки вона вже давно втратила почуття любові та поваги до чоловіка. Відповідно до ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Статтею 21 Сімейного кодексу України визначено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Згідно з ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частина третя статті 56 СК України встановлює право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушувати до припинення шлюбних відносин, примушувати до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на особисту свободу і може мати наслідки, встановлені законом (ч.4 ст.56 СК України). Такі положення національного законодавства України відповідають ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю; вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання, та ст.5 Протоколу № 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, відповідно до якої кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. За положеннями ч.3 ст.105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. За положеннями ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Добровільність шлюбу є однією з основних його засад. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушуванням до шлюбу та шлюбних відносин, що є неприпустимим. Враховуючи, що причини, які спонукають позивача наполягати на розірванні шлюбу, обґрунтовані, бажання розірвати шлюб відповідає її дійсній волі, подальше спільне життя подружжя суперечить її інтересам, заходи щодо примирення подружжя, вжиті судом, позитивних наслідків не мали, суд вважає, що збереження шлюбу за таких обставин є недоцільним, а тому позов належить задовольнити. На підставі наведеного та

Outcome: approved