Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-23 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], третьої особи комунального підприємства «Житлова управляюча компанія» Лозівської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право на користування жилим приміщенням, посилаючись на те, що вона є головним квартиронаймачем квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] на підставі рішення виконавчого комітету Лозівської міської ради Харківської області № 228 від 26 лютого 2002 року «Про переоформлення особового рахунку на житлове приміщення». Крім неї в даній квартирі зареєстровані: донька [PERSON] та онук [PERSON], які фактично в вищевказаній квартирі з 2012 року не проживають, комунальні послуги не сплачують, квартирою не цікавляться, ремонтом не займаються. Вибуваючи з квартири відповідачі ніяких претензій щодо житла не заявляли, але самостійно знятися з реєстрації не бажають. В зв'язку з чим просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS]. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, але надала суду свою заяву в якій просила розглянути справу за її відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягала в повному обсязі. Представник позивача - адвокат [PERSON] в судове засідання не з'явилася, але надала суду заяву в якій просила розглянути справу за її відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягала в повному обсязі. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явилися, надіслали до суду телефонограми з проханням розглядати справу за їх відсутності, позовні вимоги визнають в повному обсязі. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином, причину неявки суду не повідомив. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, перевіривши докази, представлені сторонами на виконання вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України і які вони вважають достатніми для обґрунтування і заперечення заявлених вимог, з'ясувавши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Статтями 1, 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 4 ЦПК України кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних цивільних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку. Способами захисту цивільних прав та інтересів, можуть зокрема бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення та інші. Судом встановлено, підтверджено наявними у справі доказами, що позивач [PERSON], згідно рішення виконавчого комітету Лозівської міської ради Харківської області № 228 від 26.02.2002 року, є головним квартиронаймачем квартири [ADDRESS] В даній квартирі зареєстровані позивач, донька [PERSON] та онук [PERSON], відповідачі по даній справі. З 2012 року відповідачі в спірній квартирі не проживають, вони забрали всі свої особисті речі та вибули на інше постійне місце проживання за адресою: [ADDRESS] де і мешкають по теперішній час. Вибуваючи з постійного місця проживання, відповідачі ніяких претензій на житло не мають. Відповідачі в квартирі не з'являються. Всі обов'язки, пов'язані з договором найму житлового майна, виконує позивач по справі. Позивач, як власник квартири, ніяких договорів (оренди, найму чи піднайму) з відповідачами не укладала, ніяких обов'язків перед ними не має. Позивач ніяких перешкод у здійсненні права користування жилим приміщенням відповідачам не чинила, за захистом порушеного права на проживання відповідачі не зверталися, особистих речей, майна, яке належить відповідачам в квартирі не має. Конституцією (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року, відповідно до закону №475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок, квартиру, користуються нею для особистого проживання, членів їх сімей, мають право розпоряджатися цією власністю на власний розсуд. Згідно ч. 2 ст. 167 ЖК України у разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункту договір найму житлового приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Відповідно до ст. 71 ЖК України у випадку вибуття наймача жилого приміщення та членів його сім'ї без поважних причин понад шість місяців, договір найму житлового приміщення вважається розірваним. Факт не проживання відповідачів по справі в квартирі [ADDRESS] з серпня 2016 року вбачається з акту, складеного сусідами від 19.01.2018 року, з якого вбачається, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] з 2012 року, тобто тривалий час за вище вказаною адресою не проживають, їх речі відсутні, інформація про спор щодо даної квартири відсутня. Відповідачі вибули на інше постійне місце проживання, не проживають більш ніж шість місяців, отже з цього моменту вони втратили право користування жилим приміщенням. В п. 10 Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року зі змінами та доповненнями «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснено, що по справам про визнання наймача чи членів його сім'ї такими, що втратили право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК) необхідно встановити причини відсутності відповідача вище встановленого строку. Як вбачається з матеріалів справи відповідачі по справі звільнили житлове приміщення з власної волі, але знятися з реєстрації не бажають, ніяких претензій до позивача щодо спірної квартири не мають, а тому суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги. Відповідачі вибули на інше постійне місце проживання, не проживають в будинку більш ніж один рік, отже з цього моменту вони втратили право користування жилим приміщенням. Відповідно до ст. 263 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню.

Outcome: approved