Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-04 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати угоду купівлі-продажу квартири, укладену між нею і відповідачем, дійсною, такою, що відбулася, та визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS], яка раніше на праві приватної спільної сумісної власності належала батькам відповідача [PERSON], померлому [INFO], та [PERSON], померлій [INFO], стверджуючи, що 20.05.2017 року вона уклала з відповідачем угоду купівлі-продажу вище вказаної квартири, згідно якої сплатила відповідачу вартість квартири у сумі 120 тис. грн., про що складена відповідна розписка, а відповідач передала їй правовстановлюючі документи, технічний паспорт на квартиру, саму квартиру, але, оформити у нотаріуса угоду позивач не змогла, оскільки відповідач жодного разу не з'явилася до нотаріуса і повідомила позивача, що робити цього не має наміру. Вказані вище обставини позбавили позивача права володіти, користуватися, розпоряджатися придбаним нерухомим майном, з приводу чого вона змушена звернутися до суду з позовом, надала суду заяву, в якій свої заявлені вимоги підтримала в повному обсязі, просить розглянути справу без її участі. Відповідач до судового засідання не з'явилася, але надіслала на адресу суду заяву, в якій позов визнала в повному обсязі, підтвердила викладені в позові обставини, в тому числі і небажання з'явитися до нотаріуса для оформлення договору купівлі-продажу, просить справу розглянути за її відсутності. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що батькам відповідача [PERSON] та [PERSON] на праві приватної спільної сумісної власності належала квартира [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 27 червня 2001 року, виданим Балтським районним бюро технічної інвентаризації, після смерті [PERSON], померлої [INFO], та смерті [PERSON], померлого [INFO], спадщину, як спадкоємець першої черги за законом, фактично прийняла їх дочка відповідач [PERSON], але, свідоцтво про право на спадщину за законом у вигляді вище вказаного нерухомого майна вона встановленим порядком не отримала, крім неї інших спадкоємців першої черги за законом, які б претендували на спадщину, судом не встановлено, що 20.05.2017 року сторони уклали між собою договір купівлі-продажу вище вказаної квартири, згідно якого відповідач продала, а позивач придбала вище вказану квартиру за 120 тис. грн. і по акту прийому-передачі відповідач передала, а позивач прийняла квартиру, що відповідно до розписки, складеної відповідачем, вона отримала від позивача вище вказану суму грошей і взяла на себе зобов'язання оформити угоду належним чином у нотаріуса. Судом з'ясовано, що відповідно до ст. 657 ЦК України (із змінами, внесеними згідно із Законами № 1878-VI (1878-17) від 11.02.2010, № 2756-VI (2756-17) від 02.12.2010 договір купівлі-продажу житлового будинку або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває у податковій заставі. Що стосується визнання права власності на нерухоме майно, то згідно ч.3 ст. 334 ЦК України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Нині діючі та діючі на момент укладання договору купівлі-продажу між сторонами статті 334, 640, 657 ЦК України вимог щодо обов'язкової державної реєстрації таких правочинів не містять та не пов'язують момент вчинення таких правочинів з державною реєстрацією. Відповідно до ст. 4 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», встановлена державна реєстрація саме речових прав на нерухоме майно, а не самих правочинів, з яких набувається це право, а ст.19 цього ж Закону договори та рішення суду зазначає лише як підставу для реєстрації прав, а не як об'єкт державної реєстрації. В даному випадку не можна застосовувати положення ч.1 ст.210 ЦК України, так як вимоги державної реєстрації укладеного між сторонами договору купівлі-продажу законодавство України не передбачає, хоча раніше (до моменту укладення цього договору купівлі-продажу) таку вимогу містили положення ст.ст. 334, 557, 640 ЦК України, які пов'язували момент вчинення таких правочинів з державною реєстрацією, та про які йдеться мова в п. 13 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», однак ці положення є вже недіючі у зв'язку зі змінами, внесеними із Законами України № 1878-VІ (1878-17) від 11.02.2010 року, № 2756-VІ (2756-17) від 02.12.2010 року. Суд констатує, що вирішуючи спори про визнання правочинів дійсними, судам необхідно враховувати, що з 1 січня 2013 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» та інших законодавчих актів України», яким ч.3 ст.640 ЦК викладено в новій редакції, а саме: «договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення», і таким чином, до правочинів, укладених після 1 січня 2013 року абзац 3 п.13 ППВСУ №9 у прямому своєму розумінні не може бути застосований. Відповідно до ч.2 ст. 220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. В судовому засіданні встановлено, що неможливо посвідчити договір купівлі-продажу в нотаріальному порядку, оскільки відповідач не з'являється до нотаріуса для посвідчення вище вказаного договору, а відтак, втрачена можливість посвідчення вище вказаного договору у нотаріуса, також встановлено, що інших підстав нікчемності правочину в даному випадку немає. За таких обставин суд вважає за можливе застосувати до спірних правовідносин між сторонами вимог ч.2 ст.220 ЦК України, оскільки сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, відбулося повне виконання умов договору, тому суд може визнати дійсним договір купівлі-продажу, укладений між [PERSON] і [PERSON] На підставі викладеного,

Outcome: approved