Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-24 00:00:00

Позивач звернулася до суду з зазначеним позовом та просить стягнути з відповідача на її користь 593 206,36 грн., з яких: - 522 127,74 грн. - заборгованість із виплати заробітної плати; - 20 687,32 грн. - компенсація за невикористані відпустки; - 36 000,00 грн. - вихідна допомога; - 9391,30 грн. - середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні; - 5000,00 грн. - відшкодування моральної шкоди. Свої вимоги у позовній заяві та згідно з доводами, озвученими нею та її представником в судовому засіданні, [PERSON] мотивує тим, що відповідно до наказу № 10-к від 01.11.2010 вона працювала на посаді менеджера (медичного представника) у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Німецьке дитяче харчування» з 01 листопада 2010 року. 28 жовтня 2014 року вона була звільнена з роботи за власним бажанням, у зв'язку із систематичною невиплатою їй заробітної плати. При прийнятті на роботу їй була встановлена заробітна плата в розмірі 12 000 грн. на місяць, але з 01 листопада 2010 року по серпень 2013 року заробітну плату відповідач їй не виплачував. На її звернення до керівництва відповідача з приводу виплати заробітної плати, керівництво запевняло, що заборгованість по заробітній платі їй буде погашена за рахунок продажу автомобіля Volkswagen Polo, 2010 року випуску, який був переданий їй для службового користування. В серпні 2013 року після її чергової вимоги про виплату заборгованості із заробітної плати відповідач частково почав виплачувати їй заборгованість по заробітній платі, проте до цього часу заборгованість по заробітній платі повністю їй виплачена так і не була. За розрахунками, проведеними позивачем, заборгованість відповідача складає 522 127,74 грн. Окрім того позивач стверджує, що вона не використала щорічні відпустки, тому й просить стягнути з відповідача грошову компенсацію за відпустки у розмірі 20 687,32 грн. Предявляючи вимогу про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, позивач виходить з розрахунку у кількості 18 робочих днів - за період з 29.10.2014 по 24.11.2014 та обраховує цю суму у розмірі 9391,30 грн. Вимоги про стягнення вихідної допомоги у розмірі 36000 грн. позивач обґрунтовує посиланням на положення ст. 44 КЗпП України та обраховує цю суму, виходячи з трикратного розміру місячної зарплати. Також позивач зазначає, що протягом тривалого часу вона зазнавала глибоких страждань та постійного стресу у звязку із невиплатою їй заробітної плати, зазначає, що її неодноразові звернення до керівництва відповідача з цього приводу призвели тільки до часткової виплати заборгованості (починаючи з серпня 2013 року). Після її намагань захистити свої права та хоча б отримати довідку про нараховану та невиплачену їй заробітну плату, керівництво відповідача взагалі вдалося до безпідставного звинувачення її у вчиненні кримінальних правопорушень, що спричинило їй додаткові страждання, необхідність виправдовуватися та витрачати багато часу та зусиль на вирішення питань, повязаних з доведенням того, що ніяких неправомірних дій вона не здійснювала. Все це завдало позивачу моральної шкоди, яку вона оцінює у 5000 грн. Відповідач у жодне із призначених судових засідань свого представника не направив, натомість надіслав на адресу суду письмові заперечення, згідно з якими позов не визнав у повному обсязі та зазначив, що при прийнятті на роботу позивачу була встановлена заробітна плата у розмірі 1000 грн. згідно штатного розпису, затвердженого наказом №03/10ШР про затвердження штатного розпису від 01.11.2010. З часом заробітна плата була збільшена, що підтверджується штатними розписами, затвердженими наказом №01/11ШР про затвердження штатного розпису від 01.03.2011, наказом № 02/11ШР про затвердження штатного розпису від 01.06.2011 та наказом № 05/13ШР про затвердження штатного розпису від 01.11.2013. Таким чином, заробітна плата позивача з 01.11.2010 становила 1000 грн., з 01.03.2011 - 1200 грн., з 01.06.2011 2200 грн., з 01.11.2013 6000 грн. Довідка про доходи, яку надав позивач у якості доказу, не відповідає дійсності, так як ця довідка відповідачем не складалась та була підроблена позивачем, заробітна плата позивача становила не 12 000 грн. як зазначено в цій довідці, а була меншою, що підтверджується офіційними документами, а саме штатними розписами та звітами. Заборгованість відповідача по зарплаті перед позивачем відсутня та була виплачена у повному обсязі у сумі 143 435,97 грн. Щодо відпусток, то позивачем частково були використані чергові відпустки, а при звільненні була виплачена компенсація відповідно до вимог чинного законодавства. Крім того, відповідач вказує на пропуск позивачем строку позовної давності, оскільки, як вона сама й стверджує, зарплату їй не платили з першого дня роботи, але вона не зверталася до суду раніше (т.1, а.с. 47-55). Суд, заслухавши пояснення позивача та її представника, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків. Установлено, що [PERSON] згідно з наказом № 10к від 01.11.2010 була працевлаштована та працювала на посаді менеджера (медичного представника) у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Німецьке дитяче харчування» з 01.11.2010, що підтверджується її трудової книжкою (т.1, а.с.6). Позивач 28.10.2014 була звільнена з роботи за власним бажанням згідно із ст. 38 КЗпП України (т.1, а.с.11). При прийнятті на роботу [PERSON] була встановлена заробітна плата у розмірі 1000 грн. згідно із штатним розписом, затвердженим наказом №03/10ШР про затвердження штатного розпису від 01.11.2010 (т.1, а.с.56-57). У подальшому заробітна плата була збільшена, що підтверджується штатними розписами, затвердженими наказом №01/11ШР про затвердження штатного розпису від 01.03.2011 (т.1, а.с.58-59), наказом № 02/11ШР про затвердження штатного розпису від 01.06.2011 (т.1, а.с.60-61) та наказом № 05/13ШР про затвердження штатного розпису від 01.11.2013 (т.1, а.с.62-64). Зазначені розміри заробітної плати, що нараховувалася позивачу, за періодами указаними нею у позові співпадають та узгоджуються із відомостями, які були витребувані в ході розгляду справи судом та надані Управлінням Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Дніпропетровська (т.4, а.с. 49-50) та Державної податкової інспекції у Жовтневому районі м. Дніпропетровська Головного управління ДФС у Дніпропетровській області (т. 4, а.с.51) щодо розміру її заробітної плати на ТОВ «Німецьке дитяче харчування» за період з 4 кварталу 2010 року по 4 квартал 2014 року, нарахованої відповідачем. Ці відомості не співпадають з відомостями про доходи позивача, що містяться в довідці №19/03/14-3 від 06.03.2014, яку надала суду позивач та згідно з якою її заробітна плата протягом вересня 2013 року лютого 2014 року становила 12 000 грн. на місяць. За змістом цієї довідки вона видана «для предявлення за місцем вимоги» (т.1, а.с.8). Натомість, зважаючи на заперечення відповідача факту видачі ним цієї довідки, явне протиріччя її змісту іншим документам, які підтверджують розмір заробітної плати позивача, у тому числі й документам державної статистичної звітності відповідача перед органами ПФУ та ДФС, які погодилися з їх змістом, суд не може прийняти зазначену довідку як належний та допустимий доказ у даній справі та приходить до висновку, що заробітна плата позивача з 01.11.2010 становила 1000 грн., з 01.03.2011 - 1200 грн., з 01.06.2011 2200 грн., з 01.11.2013 6\~000 грн. Водночас згідно із відомостями АТ «ОТП Банк» щодо зарахування коштів на рахунок позивача за період 07.08.2013 по 29.12.2014 відповідач перерахував їй зарплату у розмірі 64\~710 грн. 97 коп. (т.1, а.с.14-23) та ці дані не оспорюються і визнаються позивачем. При цьому в ході розгляду справи інших доказів перерахування позивачу зарплати окрім цієї суми за період роботи позивача на підприємстві сторони суду не надали. Згідно із відомостями Державної податкової інспекції у Жовтневому районі м. Дніпропетровська Головного управління ДФС у Дніпропетровській області за період роботи позивача на підприємстві їй була нарахована зарплата у розмірі 143\~441,28 грн., з яких 20\~741,63 грн. утримано як податки та збори (т. 4, а.с. 51). Ці дані співпадають із відомостями Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Дніпропетровська, що надані без врахування утриманих податків та зборів (т. 4, а.с. 49-50). Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцять календарних днів. Згідно із ч. 1 ст. 47 та ч. 1 ст. 116 КЗпП України виплата усіх сум, що належать працівнику від підприємства чи установи, проводиться у день звільнення. У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу, звільненому ним працівникові усіх сум, які повинні бути йому виплачені на день його звільнення, згідно з вимогами ч. 1 ст. 117 КЗпП України, роботодавець повинен виплатити цьому працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Частиною 1 ст. 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобовязаний у день звільнення працівника видати працівникові належно оформлену ним трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу. Положеннями ч. 1 ст. 83 КЗпП України встановлено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Аналізуючи встановлені факти у їх співвідношенні між собою та приписами законодавства, що регулює дані правовідносини, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог. Зокрема, суд дійшов висновку про наявність заборгованості відповідача перед позивачем із заробітної плати у розмірі 78\~730,31 грн. без утримання податків та зборів: 143\~441,28 грн. (сума нарахованої заробітної плати) - 64\~710,97 грн. (сума виплаченої заробітної плати) = 78\~730,31 грн., а тому підлягає частковому задоволенню вимога про стягнення заборгованості по заробітній платі та з відповідача на користь позивача має бути стягнуто заборгованість у розмірі 78\~730,31 грн. Встановлення факту наявності заборгованості із заробітної плати дає підстави для застосування ч. 2 ст. 117 КЗпП України, відповідно до якої при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до абз. 1 п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995, нарахування середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні провадиться шляхом середньоденного заробітку за два останні місяці роботи на число робочих днів. При цьому суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги в цій частині у повному обсязі та стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 9 391, 30 грн., виходячи із принципу диспозитивності, унормованому ч. 1 ст. 11 ЦПК України, згідно з яким суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Також суд вважає за можливе частково у розмірі 1000 грн. задовольнити позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь [PERSON] грошових коштів в рахунок відшкодування моральної шкоди, спричиненої затримкою виплати належних їй при звільненні грошових сум, завдання якої позивач вважає доведеним. При цьому суд виходить із приписів ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України, згідно з якою відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Що стосується вимог про стягнення з відповідача грошових коштів за невикористані відпустки, то в цій частині позовні вимоги не доведені, оскільки позивач не надала доказів того, що вона не використовувала належні їй відпустки та не отримувала за них грошову компенсацію. Натомість відповідач надав детальний розрахунок нарахування грошової компенсації за відпустки позивачу та включення цих сум до нарахованої суми доходу позивача, що узгоджується із відомостями наданими органами податкового і пенсійного контролю, а тому їх відшкодування за окремими позовними вимогами може призвести до подвійного стягнення коштів (т. 3, а.с. 215-218). Також не підлягає задоволенню позовна вимога щодо стягнення з відповідача вихідної допомоги. При цьому суд враховує приписи ч. 3 ст. 38 КЗпП України, згідно з якою працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю та ст. 44 КЗпП України, згідно з якою працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Але в даному випадку зазначені норми застосуванню не підлягають, оскільки з наказу про звільнення не вбачається, що позивач звільнена саме внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, тобто на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Позивач же формулювання свого звільнення не оспорює та позовних вимог щодо зміни підстав звільнення не предявила в ході вирішення цього спору та не надала доказів розгляду таких вимог у іншій справі або вжиття інших заходів щодо оспорення формулювання звільнення. Відтак, підстави звільнення позивача не є предметом розгляду даної справи та суд виходить з того, що позивач була звільнена за власним бажанням за загальними підставами. На підставі викладеного,

Outcome: partial