Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-09 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] , в якому просила позбавити останнього батьківських прав стосовно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , та збільшити розмір аліментів на утримання дитини з 1/4 на 1/3 частину усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 02.12.2014 і до досягнення дитиною повноліття. Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач доводиться батьком [PERSON] , [INFO] , проте не приймає участі у його вихованні, жодного разу не цікавився його розвитком, інтересами, не надає матеріальної допомоги, і взагалі свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. 10.01.2019 він написав заяву, яка була нотаріально засвідчена, про те, що відмовляється від своїх батьківських прав стосовно сина [PERSON] . Крім того, вироком Деснянського районного суду м. Чернігова від 11.02.2019 відповідача засуджено до 2 років позбавлення волі за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України, а тому відповідача слід позбавити батьківських прав. Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 24.12.2014 стягнуто з відповідача на користь позивача аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON] у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 02.12.2014. Однак, враховуючи потреби дитини, рівень споживчих цін, а також те, що мінімальний розмір на одну дитину не може бути меншим, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, тому розмір стягуваних аліментів позивач просить збільшити з 1/4 на 1/3 частину заробітку (доходу) відповідача. Позивач та її представник у судове засідання не з`явилися. Від представника позивача до суду надійшла заява, в якій вона просила справу розглядати у її відсутність та у відсутність позивача, та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явився. Відповідно до ст. 128 ЦПК України він вважається таким, що належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання. У матеріалах справи відсутній його відзив на позовну заяву. Представники третіх осіб у судове засідання не з`явилися, надавши до суду заяви, в яких просили справу розглядати у їх відсутність та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 11.12.2009, вбачається, що батьком малолітнього [PERSON] , [INFO] , є відповідач [PERSON] , а матір`ю - позивач [PERSON] Обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини визначені ст. 150 Сімейного кодексу України. Відповідно до ч. 1 ст. 164 Сімейного Кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Пленум Верховного Суду України в п. п. 15, 16 постанови від 30 березня 2007 року N 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. Згідно вироку Деснянського районного суду м. Чернігова від 11.02.2019 відповідача засуджено до 2 років позбавлення волі за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України. Із заяви від 10.01.2019, засвідченої приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Кезля В.І., вбачається, що [PERSON] дає вільну і безумовну згоду на позбавлення його батьківських прав щодо сина [PERSON] , [INFO] , оскільки з ним не проживає, не займається його вихованням та матеріальним утриманням. Рішенням № 16 органу опіки та піклування Губицької сільської ради від 16.05.2019 було затверджено висновок про доцільність позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав. З висновку органу опіки та піклування Губицької сільської ради від 16.05.2019 вбачається, що відповідач не проводить належного виховання свого сина [PERSON] , [INFO] , його утриманням не займається і не бажає займатися, фактично сам ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, не турбується про фізичний і духовний розвиток дитини, не цікавиться його здоров`ям та навчанням, не надає матеріальної допомоги, тому його доцільно позбавити батьківських прав. З врахуванням наведеного, суд доходить висновку, що відповідач взагалі самоусунувся від виконання батьківських обов`язків стосовно свого малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , та наміру їх виконувати не виявляє, участі в житті та утриманні дитини не приймає, що відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України є підставою для позбавлення його батьківських прав. Таким чином, позовні вимоги в частині позбавлення [PERSON] батьківських прав стосовно малолітнього [PERSON] , [INFO] , підлягають задоволенню. Відповідно до змісту ст. 141 Сімейного кодексу України батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Згідно зі ст.ст. 157, 180 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до положень ч. 2 ст. 166 СК України, особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Згідно рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 24.12.2014 шлюб між позивачем та відповідачем розірвано та з відповідача на користь позивача стягнуто аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 02.12.2014. З довідки Центрального відділу ДВС м. Чернігова ГТУЮ у Чернігівській області від 06.05.2019, вбачається, що заборгованість [PERSON] по аліментах перед [PERSON] за період з 04.03.2016 по 06.05.2019 складає 46655,29 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Дана стаття містить перелік підстав для зміни розміру аліментів. Підстава, зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину, на яку посилається позивач, відсутня. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно п. 17 Постанови Пленуму Верховного суду України від 15 травня 2006 року за № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення. Згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 15.08.2018, позивач уклала шлюб з громадянином Республіки Кіпр [PERSON] . Відповідно до листа першого заступника з навчальної роботи директора Управління початкової освіти Регіонального бюро Нікосії Міністерства освіти і культури Республіки Кіпр від 14.09.2018 вбачається, що схвалено реєстрацію [PERSON] в Початковій школі №1 району Енгомі(КВ) у навчальному році 2018-2019 (в 4 класі). З листа директора ТОВ Аросал Аудит від 13.03.2019 вбачається, що [PERSON] працює в цій компанії з 01.03.2019 та займає посаду бухгалтера із зарплатою до вирахування податків 1000 євро. Копією договору купівлі-продажу від 29.07.2003 та довідкою про доходи за 2018 рік підтверджується, що громадянин Республіки Кіпр [PERSON] має у власності квартиру в Республіці Кіпр та отримав дохід за рік у сумі 12142,44 євро. З доданих позивачем до позовної заяви документів не вбачається існування обставин, що у відповідності із ст.192 СК України є підставою для збільшення розміру аліментів, визначених рішенням суду. З врахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині збільшення розміру аліментів дитини з 1/4 на 1/3 частину усіх видів заробітку (доходу) відповідача не підлягають задоволенню. У відповідності до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно задоволених вимог.

Outcome: partial