Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-13 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання права власності на спадкове майно, посилаючись на те, що 29 грудня 1987 році померла її бабуся [PERSON], якій належав житловий будинок в с.Ч.Мотовилівка Фастівського району Київської області. Спадкодавиця залишила заповіт, посвідчений секретарем Червономотовилівської сільської ради, яким заповідала все своє майно позивачці. Позивач фактично прийняла спадщину так, як до та після смерті [PERSON] проживала в будинку спадкодавиці. При зверненні до нотаріальної контори для оформлення права на спадщину їй було відмовлено в звязку з відсутністю правовстановлюючого документа на спадковий будинок. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовільнити та визнати за позивачем право власності на житловий будинок в порядку спадкування за заповітом після смерті її бабусі. Представник відповідача надав письмову заяву де просив суд слухати у його відсутність. Рішення прийняти відповідно до норм діючого законодавства. Заслухавши учасників судового процесу, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Так, матеріалами справи встановлено, що 29 грудня 1987 року померла [PERSON] (а.с.8). Померла залишила заповіт посвідчений секретарем Ч.Мотовилівської сільської ради від 29.08.1979 року, яким заповідала все своє майно своїй внучці [PERSON] ? позивачу по справі (а.с.9). Згідно з Експертним висновком №056/536-d від 27 травня 2015 року з урахуванням зазначеного український запис особового імені Ониська як зазначено в заповіті і російський запис Анисия, як зазначено в свідоцтві про смерть є ідентичним (а.с10). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на житловий будинок №14 по вул.Фастівській в с.Червона Мотовилівка Фастівського району Київської області. Згідно до Довідки №664 від 03.06.2015 року КП Фастівське БТІ житловий будинок №14 (в звязку із упорядкуванням нумерації у селі [PERSON] житловому будинку №8 присвоєно номер 14 по вул.Фастівській, що підтверджується довідкою №566 від 20.05.2015 року Червономотовилівської сільської ради (а.с30) по праву приватної власності не зареєстрований(а.с.28). Разом з тим, згідно з [PERSON] про відведення в натурі присадибної земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку від 25 березня 1976 року на підставі рішення виконкому [PERSON] сільської ради та відповідно до довідки колгоспу «Рассвєт» [PERSON] було отримано акт відведення в натурі присадибної земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку площею 1500 кв.м в с.Ч.Мотовилівка. 26.08.1976 року на підставі рішення виконкому Фастівської районної Ради депутатів трудящих № 212 від 26.08.1976 року [PERSON] було видано свідоцтво на забудову індивідуальної садиби за адресою: с.Ч.Мотовилівка, між сусідами [PERSON] та [PERSON] (а.с.13-22). Відповідно до розяснень ВССУ обовязкових для всіх судів України правових позиціях, викладених в п.1 Інформаційного листа № 10-1387/0/4-12д від 27.09.2012 року «Про практику застосування судами при розгляді справ окремих норм законодавства про власність та спадкування» «…право власності на збудоване до набрання чинності законом «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (01.07.2004) нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає в звязку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення». На час побудови спадкодавицею [PERSON] будинку питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (втратив чинність, Указом Президії ВР СРСР від 22.02.1988 №8502-ІІ) (далі- Указ від 26 серпня 1948 року), і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26.08. 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі- Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Відпвідно до ст.1 вказаного Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до пяти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 вказаної Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, підставою виникнення у горомадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Відповідно з Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженою 31 січня 1966 року Міністерством комунального господарства Української РСР, до 19 січня 1996 року не підлягали реєстрації будинки і домоволодіння, розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але до них не приєднані. Відповідно до Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на обєкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики від 9.06.98 № 121 обовязок власників забезпечити державну реєстрацію прав власності на всі без винятку обєкти нерухомості введено лише з 29.06.98 року дня набрання чинності Інструкції. Таким чином, права, набуті у власність до 29.06.98 року з дотриманням установленого порядку набуття, однак без держреєстрації, є такими, що набуті в установленому законом порядку. При зверненні позивача до нотаріальної контори для отримання свідоцтво про право на спадщину за заповітом, державним нотаріусом Фастівської раонної державної нотаріальної контори Київської області №438/01-16 від 10.06.2015 року їй було відмовлено у звязку з відсутністю правовстановлюючого документа на вищевказаний житловий будинок (а.с.12). Виходячі з умов Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України та ст.49 ЗУ Про нотаріат відмова нотаріуса є обгрунтованою. Пленум Верховного Суду України в своїй постанові №7 від 30.05.2008 року Про судову практику у справах про спадкування передбачив, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду, що було зроблено позивачем. Відповідно до ст.549 ЦК України (в ред.1963 року) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Позивач фактично прийняла спадщину так, як до і після смерті бабусі проживала з спадкодавцем в спадковому житловому будинку, після смерті [PERSON] всі належні документи зберігалися у неї, всі витрати по його утриманню здійснювала позивачка. Враховуючи вищенаведене та

Outcome: approved