Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-05 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому зазначила, що 19 вересня 2010 року зареєструвала шлюб з [PERSON] Від шлюбу народилася дочка [PERSON], [INFO]. Просить шлюб розірвати мотивуючи тим, що причиною розпаду сім'ї стало те, що відповідач перестав дбати про сім'ю та її благополуччя, участі у вихованні дочки не приймає, в сім'ї виникали постійні сварки За таких обставин зберегти сім'ю неможливо, шлюб існує формально, перспектив для збереження сім'ї немає. Позивач подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позов підтримує. Відповідач в судове засідання не з'явився, заходів щодо отриманні інформації про хід розгляду справи не вживав. У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» наголошено на тому, що особа в розумні інтервали часу має вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження. Відповідно до ч.2 ст.158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Згідно ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Перевіривши та оцінивши зібрані докази по справі, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про укладення шлюбу, серії [NUMBER] від 19 вересня 2010 року, виданого відділом ЗАГС адміністрації Чернишківського муніципального району Волгоградської області Російської Федерації, сторони зареєстрували шлюб 19 вересня 2010 року, актовий запис №62. Згідно свідоцтва про народження, серії [NUMBER] від 03 липня 2012 року, виданого Вільховецькою сільською радою Новоушицького району Хмельницької області, сторони є батьками [PERSON], [INFO]. Так як сторони є батьками малолітньої дитини, тому судом вживались заходи щодо збереження сім'ї шляхом надання сторонам строку на примирення протягом трьох місяців, проте примирення не відбулось, сторони в судове засідання не з'явились, у зв'язку з цим підстави для подальшого збереження шлюбу відсутні. Позивач по справі є громадянкою України, яка офіційно мешкає на території України, а відповідач по справі - громадянином Російської Федерації, який зареєстрований на території Російської Федерації, проте інколи проживає на території України. Відповідно до ч.1ст.5 Закону України №2709-ІV від 23 червня 2005 року «Про міжнародне приватне право» у випадках, передбачених законом, учасники (учасник) правовідносин можуть самостійно здійснювати вибір права, що підлягає застосуванню до змісту правових відносин. На підставі ст.58 вказаного закону шлюб між громадянами України, шлюб між громадянином України та іноземцем, шлюб між громадянином України та особою без громадянства, що укладений за межами України відповідно до права іноземної держави, є дійсним в Україні за умови додержання щодо громадянина України вимог Сімейного кодексу України щодо підстав недійсності шлюбу. Згідно вимог ст. ст. 60, 63 Закону правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв'язок іншим чином. Припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу. Відповідно до ст.28 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах від 22 січня 1993 року, підписану у м. Мінську, ратифіковану Україною законом від 10 листопада 1994 року №240/94-ВР(далі - Конвенція) по справах про розірвання шлюбу застосовується законодавство Договірної Сторони, громадянами якої є подружжя на момент подачі заяви. Якщо один з подружжя є громадянином однієї Договірної Сторони, а другий іншої Договірної Сторони, застосовується законодавство Договірної сторони, установа якої розглядає справу про розірвання шлюбу. Ст.29 Конвенції передбачено, що по справах про розірвання шлюбу у випадку, передбаченому пунктом 1 статті 28, компетентні установи Договірної сторони, громадянами якої є подружжя на момент подачі заяви. Якщо на момент подачі заяви подружжя проживає на території іншої Договірної сторони, то компетентні також установи цієї Договірної Сторони. По справах про розірвання шлюбу у випадку, передбаченому пунктом 2 статті 28, компетентні установи Договірної сторони, на території якої проживає подружжя. Якщо один з подружжя проживає на території однієї Договірної Сторони, а другий на території іншої Договірної Сторони, по справах про розірвання шлюбу компетентні установи обох Договірних Сторін, на території яких проживає подружжя. Відповідно до п. а) ч.1 ст.51 Конвенції кожна з Договірних Сторін на умовах, передбачених цією Конвенцією, визнає та виконує наступні рішення, винесені на території інших Договірних сторін: рішення установ юстиції по цивільних і сімейних справах, включаючи затверджені судом мирові угоди по таких справах і нотаріальні акти у відношенні грошових зобов'язань. Відповідно до ст.110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Відповідно до ч.2 ст.112 цього ж Кодексу суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Таким чином, суд вважає, що позов підлягає задоволенню у зв'язку з тим, що позивач наполягає на розірванні шлюбу, відповідач в судове засідання не з'явився, чим засвідчив свою байдужість до збереження сім'ї, сторони спільного господарства не ведуть, сімейних відносин не підтримують. Окрім того, сторонам за клопотанням відповідача надавався строк на примирення, проте останній жодних дій щодо зміни своєї поведінки та відновлення сім'ї не здійснив, більше того, 02 вересня 2017 року виїхав з території України до Російської Федерації,що підтверджується довідкою ДПС України від 06 листопада 2011 року. Враховуючи наведене у сукупності суд вважає, що подальше збереження шлюбу буде суперечити інтересам позивача та відповідача. Відповідно до ч.2 ст.114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. В частині 3 ст.115 цього ж Кодексу зазначено, що документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Згідно ст.88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved