Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-25 00:00:00

Позивач звернулася до суду з зазначеним позовом, мотивуючи його тим, що чинним рішенням Свалявського районного суду від 22.08.2016 року між нею та відповідачем проведено поділ спільного сумісного майна і їй присуджено таке, відповідно до зазначеного переліку. Під час примусового виконання даного рішення суду державним виконавцем складено акт, у якому зазначено перелік частини переданого їй майна із зазначенням відсутності іншого майна, відображеного у виконавчому документі. Просить суд стягнути з відповідача 38 165, 00 грн грошової компенсації недоотриманого майна. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити з підстав, викладених у позові. При цьому пояснила, що на її думку, недоотримане нею майно протиправно присвоєно відповідачем. Відповідач щодо задоволення позову заперечив, при цьому пояснив, що після розірвання з позивачем шлюбу спір про майно триває між ними вже протягом семи років. За даний час позивач неодноразово забирала з будинку речі, які вважала своїми, без будь-яких перепон з його боку. Залишок присуджених їй речей він добровільно видав у присутності державного виконавця. Однак, позивач забрала лише їх частину і безпідставно вимагає грошову компенсацію. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов до задоволення не підлягає зважаючи на наступне. Чинним рішенням Свалявського районного суду від 22.08.2016 року між сторонами проведено розподіл спільного сумісного майна із зазначенням кількості та вартості такого (а.с. 3-4). Даними акту державного виконавця від 24.11.2016 року, складеного відповідно до вимог ЗУ Про виконавче провадження встановлено, що позивачу [PERSON] передано відповідно до зазначеного переліку частину майна. Інше майно не передано у звязку з його відсутністю (а.с. 10). Постановою ВП № 52471225 від 16.03.2017 року державним виконавцем Свалявського РВ ДВС виконавчий лист, виданий за вищезгаданим рішенням суду повернутий стягувачеві за часткової відсутності визначеного у виконавчому документі майна (а.с. 6-8). Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, субєктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду з захистом свого особистого немайнового або майнового права чи інтересу. За приписами ст. 1166 ЦК України - шкода, задана майну фізичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ст. 58 ЦПК України ? належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Положення ст. 60 ЦПК України передбачають обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За правовим змістом згаданої норми закону, позивач повинен доказати факти, що свідчать про існування правовідносин, з приводу яких виник спір, і про порушення відповідачем прав і законних інтересів позивача. Оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів щодо факту порушення відповідачем його прав, позов є необгрунтованим.

Outcome: dismissed