Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-08 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаною позовною заявою, посилаючись на те, що вона проживала з вересня 1998 року однією сім'єю чоловіка та дружини з [PERSON], а з 25.12.2003 року - в зареєстрованому шлюбі до 04.04.2013 року. Почали разом проживати в з середини вересня 1998 року в квартирі [ADDRESS], яка належала [PERSON] З листопада 1999 року вони працювали разом в клубі «[INFO]» в місті Києві, який був їх першим спільним бізнесом. На той час у [PERSON] була відкрита фізична особа-підприємець, на яку вони укладали договір оренди приміщення для клубу по [ADDRESS]. Весь час вони приділяли роботі і організації клубу, отримували досить непоганий прибуток і вже 15.12.2000 року вони придбали двокімнатну квартиру [ADDRESS] та переїхали туди жити. 13.10.2001 року вони придбали ще одну квартиру - однокімнатну [ADDRESS] Обидві квартири були оформлені на чоловіка, вона йому довіряла. 14.02.2002 року вони придбали однокімнатну квартиру [ADDRESS]. З 1999 року і вона і чоловік лікувалися по питаннях пов'язаних з неможливістю мати дітей. Згодом вона завагітніла і [INFO] року у них народилася дочка [PERSON]. За тиждень до народження дочки вони з чоловіком продали їх бізнес - клуб «[INFO]», на виручені кошти 07.02.2003 року придбали трикімнатну квартиру [ADDRESS] та переїхали туди і 18.03.2003 року вона була прописана в даній квартирі. 25.12.2003 року вони одружилися, [INFO] року у них народився син [PERSON]. Після продажу клубу вони займалися різним бізнесом, в основному купували, здавали та продавали квартири по цілому Києву. У кінці 2012 року її відносини з чоловіком були досить важкими і вона подала на розлучення і 04.04.2013 року шлюб між ними було розірвано. Після розлучення почали проживати окремо, чоловік в квартирі [ADDRESS] а діти залишилися проживати з нею в квартирі [ADDRESS]. Але особливо нічого не змінилося, [PERSON] часто приходив приходив і проводив час вдома з нею і з дітьми як раніше, їх відношення перейшли у міцну дружбу. Більшість квартир, які у них були, вони здавали в оренду, продовжували вести їх бізнес. [INFO] року [PERSON] помер, після чого відповідач по справі - матір [PERSON] почала отримувати кошти за оренду житла, поміняла замки в квартирах, забрала всі документи на майно та повідомила її (позивача), що нічого не отримає. До своєї смерті [PERSON] ні в чому не обмежував її (позивача) у володінні, користуванні, розпорядженні спільним майном. Про порушення своїх прав вона дізналася в кінці січня на початку лютого 2017 року, після смерті чоловіка, коли відповідач повідомила, щоб вона (позивач) забула про квартири, орендну плату і будь-які документи, включаючи заграничні паспорти їх дітей, а також те, що у нотаріуса є справа про відкриття спадщини на майно, яке є їх з [PERSON] спільною сумісною власністю. Враховуючи це, звернулася до суду для захисту своїх прав з даним позовом та просила встановити факт проживання однією сім'єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу з [PERSON] з 15.09.1998 року по 24.12.2003 року; визнати за нею право спільної сумісної власності на майно, набуте за час проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та за час перебування в зареєстрованому шлюбі; поділити майно, виділивши їй ? частку у майні та визнати за нею право власності по ? частці на квартири: № [ADDRESS]; [ADDRESS]; [ADDRESS]. Свої вимоги обґрунтувала ст.ст.55, 56, 70, 71, 105, 110 СК України. В судовому засіданні представник позивача просив врахувати надані ними докази - фотографії, покази свідків, документи про реєстрацію позивача в квартирі по [ADDRESS] з 2003 року. Зазначив, що всі свідки підтвердили, що померлий [PERSON] дуже любив дітей. На наданих до справи фотознімках вінчання, хрещення дитини, це знімки 2003 року (до реєстрації шлюбу). Щодо договору про поділ майна просив врахувати наданий ними висновок експерта в галузі права, яким встановлено порушення умов рівності сторін. Просили врахувати покази лікаря, який повідомив, що ще до реєстрації шлюбу [PERSON] обидва лікувалися у неї з причин того, що не мали дітей. Відповідач та її представник позовні вимоги не визнали, просили відмовити в їх задоволенні та просили врахувати надані ними пояснення. Просили врахувати вимоги законодавства, які діяли на момент спірного періоду, до 2004 року, а саме - Закон України «Про власність», яким встановлено, що право на спільне майно у осіб виникає в результаті спільної правці, доказів про що стороною позивача не було надано. Сам факт наявності шлюбних відносин без спільних фінансів, спільної фінансової трудової праці, не є підставою для поділу майна. Свідки позивача давали покази всі однакові, як під копірку. Позивачем не надано доказів, що вона з [PERSON] спільно проживала, оплачували разом житло. Просили врахувати наданий до справи договір про поділ майна подружжя, заяву про застосування строку позовної давності, що дитина [PERSON] була записана після народження на прізвище позивача, яка була оформлена як мати одиначка, а лише через півроку [PERSON] записав дочку на себе. Відповідач просила суд врахувати те, що її син - [PERSON] з 16 років почав працювати, забезпечувати себе та її (матір), працював сутками. Зазначила, що позивач намагається даним позовом зменшити частки спадщини дітей. Вислухавши пояснення сторін, їх представників, покази свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Вказана позовна заява зареєстрована в суді 03.07.2017 року. Згідно ухвали суду від 06.07.2017 року по даній справі було відкрито провадження та призначено справу до судового засідання. Ухвалою суду від 10.07.2017 року було відмовлено в задоволенні клопотання про забезпечення позову. Судом витребовувалася та була отримана спадкова справа щодо майна померлого [PERSON] Стороною відповідача подавався зустрічний позов, в прийнятті якого було відмовлено в судовому засіданні 19.10.2017 року. Сторони подавали письмові пояснення, заперечення. Встановлено, що 25.12.2003 року [PERSON] та [PERSON] одружилися, жінка взяла прізвище чоловіка «[PERSON]», що підтверджується свідоцтвом про одруження [NUMBER] [PERSON] та [PERSON] є батьками дочки [PERSON], яка народилася [INFO] року, та сина [PERSON], який народився [INFO] року, що підтверджено свідоцтвами про народження (а.с.8, 10). Відповідно до рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 04.04.2013 року було задоволено позов [PERSON] та було розірвано шлюбу, укладений між [PERSON] та [PERSON] (а.с.54). Відмітка про розірвання шлюбу міститься в паспорті позивача [PERSON], зроблена 24.04.2013 року (а.с.13). [PERSON] помер [INFO] року, що підтверджено свідоцтвом про смерть Серія [NUMBER] (а.с.11). Причина смерті - вогнепальне кульове проникаюче наскрізне поранення голови (а.с.35). З довідки Центру комунального сервісу від 28.04.2017 року, виданій на запит нотаріуса, слідує, що на момент смерті [PERSON] був зареєстрований в квартирі [ADDRESS] з ним разом зареєстровані його діти. З матеріалів спадкової справи встановлено, що 19.01.2017 року відповідач по справі - [PERSON] подала до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини померлого сина [PERSON] та повідомила про наявність інших спадкоємців - дітей сина (а.с.34, 40). 16.02.2017 року до нотаріальної контори звернулася позивач [PERSON] з заявою про прийняття спадщини померлого [PERSON] від імені неповнолітнього сина (а.с.51) і 10.04.2017 року з заявою про прийняття спадщини звернулася дочка померлого - [PERSON] (а.с.59). Відповідно до договору купівлі-продажу квартири, укладеного 30.10.2001 року, [PERSON] купив квартиру [ADDRESS] Згідно договору купівлі-продажу квартири від 15.12.2000 року [PERSON] купив квартиру [ADDRESS] (а.с.42). Згідно договору дарування від 02.08.2005 року [PERSON] отримав в дар квартиру [ADDRESS] (а.с.43). Згідно договору купівлі-продажу, укладеного 07.02.2003 року [PERSON] купив квартиру [ADDRESS] (а.с.44). Згідно договору дарування від 14.11.2006 року [PERSON] отримав в дар квартиру ;[ADDRESS] Згідно договору купівлі-продажу, укладеного 14.02.2002 року, [PERSON] купив квартиру [ADDRESS] (а.с.46). Відповідно до договору від 05.10.2016 року купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ [PERSON] купив 5% від статутного капіталу ТОВ «Бджілка Печерська» (а.с.62-74). Відповідачем [PERSON] подано до справи заяву про застосування строків позовної давності (а.с.116). Стороною відповідача надано до справи копію договору про поділ спільного сумісного майна подружжя від 13.03.2013 року, посвідченого нотаріально, укладеного між [PERSON] та [PERSON], в якому зазначено наступне. В п.1 договору зазначено, що сторони стверджують що майно, яке підлягає поділу та є спільним сумісним майном подружжя, є виключно майно вказане в цьому договорі та яке набуте з моменту реєстрації шлюбу 25.12.2003 року. В п.2 договору сторони стверджують, що спільне проживання однією сім'єю почалося після реєстрації шлюбу 25.12.2003 року, а до цієї дати сторони разом не проживали, спільного господарства не вели та спільного сумісного майна не набували. В даному договорі зазначено майно, яке сторони поділили між собою, яке є їх спільною сумісною власністю, набутою в період зареєстрованого шлюбу (а.с.223-225). Стороною позивача надано до справи Висновок науково-правової експертизи щодо деяких питань поділу спільного сумісного майна подружжя за законодавством України, виконаної відповідно до звернення адвоката [PERSON] на підставі законів України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» та «Про наукову і науково-технічну експертизу», складений 15.03.2018 року науково-правовим експертом Інституту держави і права ім.В.М. Корецького (а.с.169-176). З наданого до справи листа (інформації на запит адвоката відповідача) від 18.01.2018 року з Управління праці та соціального захисту населення Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації (а.с.206) слідує, що [PERSON] (позивач) перебувала на обліку в управлінні та одержувала допомогу на дітей одиноким матерям на дитину [PERSON] [INFO] відповідно до Порядку призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми. Допомогу отримувала з 01.01.2003 року по 30.06.2003 року. З листа-відповіді на запит адвоката сторони відповідача від 16.01.2018 року (а.с.207) з Святошинського районного у місті Києві відділу державної реєстрації актів цивільного стану встановлено, що актовий запис про народження [PERSON] №2389 від 03.12.2002 року зареєстрований відповідно до ч.1 ст.135 СК України за заявою матері, яка не перебуває у шлюбі. 12.06.2003 року ними було внесено зміни до актового запису про народження [PERSON] на підставі актового запису про встановлення батьківства №112 від 12.06.2003 року, відповідно до якого були внесені відомості про батька [PERSON] та змінено прізвище дитини з [PERSON] на [PERSON], змінено з ч.1 ст.135 СК України на ст.126 СК України. Після внесення відповідних змін було видано свідоцтво про народження [NUMBER] від 12.06.2003 року. Стороною позивача були надані до справи додатково копії договорів про участь батьків у вихованні та утриманні дитини, укладені 13.03.2013 року, спільні фотографії [PERSON], копія договору купівлі-продажу квартири від 26.07.2002 року. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст. ст. 256, 259 ЦПК України в редакції 2004 року (ст.ст.315, 319 ЦПК України в редакції 2017 року) розгляд справ про встановлення факту віднесено до компетенції суду. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. У рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт. За приписами ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Відповідно до ст.74 СК України майно, набуте за час спільного проживання чоловіка та жінки, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, належить їм на праві спільної сумісної власності. Дана норма закону діє з часу прийняття СК України, з січня 2004 року. Згідно ч.1 ст.17 Закону України «Про власність», який діяв на момент спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. В п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.1998 року №16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України», який діяв на момент спірних правовідносин, зазначено, що спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають в зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з п.1 ст.17 Закону України «Про власність», відповідних норм ЦК УРСР та з урахуванням п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». Враховуючи вимоги вищевказаного законодавства та обставини справи, предмет спору, слідує, що спірні правовідносини стосуються періоду з 15.09.1998 року по 24.12.2003 року, тобто до дії Сімейного кодексу України, і по даній справі мають бути доведені обставини та встановлені факти, як передбачено Законом України «Про власність», який діяв на той період, щодо придбання позивачем та [PERSON] як членами сім'ї спірного майна внаслідок їх спільної праці. Згідно вимог ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для вирішення справи. Статтями 77, 78, 79, 80 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обгрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Перевіривши надані стороною позивача докази до своїх позовних вимог, з урахуванням вимог діючого законодавства, та законодавства, що діяло на момент спірних правовідносин, суд приходить до висновку, що стороною позивача не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження вимог. Той факт, що позивач зареєстрована в квартирі [ADDRESS] з 18.03.2003 року, до реєстрації шлюбу, не є належним доказом наявності сім'ї, не є доказом і щодо придбання спірного майна за грошові кошти, отримані внаслідок спільної праці. Відсутні докази того, що позивач взагалі мала якесь відношення до бізнесу, який мав [PERSON] Надані до справи стороною позивача копії фотознімків не містять дат. Крім цього, наявні на фотознімках зображення не можуть бути належним доказом до позовних вимог. Копія з Книги хрещень і вінчань, де є запис від 09.11.2003 року «вінчання [PERSON] і [PERSON] м.Київ» свідчить про те, що за півтора місяці до одруження [PERSON] та [PERSON] (на той час ще [PERSON]) обвінчалися, однак даний факт не є доказом їх спільного проживання однією сім'єю з 1998 року чи з 09.11.2003 року (дата вінчання) чи доказом придбання спірного майна за грошові кошти, отримані внаслідок їх спільної праці. Судом враховується те, що до справи надані докази того, що позивач народила дитину [PERSON], запис про народження якої №2389 від 03.12.2002 року зареєстрований відповідно до ч.1 ст.135 СК України за заявою матері, яка не перебуває у шлюбі. Лише через півроку - 12.06.2003 року було внесено зміни до актового запису про народження [PERSON] на підставі актового запису про встановлення батьківства №112 від 12.06.2003 року, відповідно до якого були внесені відомості про батька [PERSON] та змінено прізвище дитини з [PERSON] на [PERSON], змінено з ч.1 ст.135 СК України на ст.126 СК України. Крім цього, позивач перебувала на обліку в Управлінні праці та соціального захисту населення Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації та одержувала допомогу на дітей одиноким матерям на дитину [PERSON] [INFO] відповідно до Порядку призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми. Допомогу отримувала з 01.01.2003 року по 30.06.2003 року. Вказані вище факти ніяким чином не свідчать про наявність сім'ї [PERSON] до їх реєстрації шлюбу 25.12.2003 року. Покази свідків також не можуть бути прийняті судом як належний доказ до позовних вимог, оскільки ці покази не містили достовірних даних щодо придбання позивачем спільно з [PERSON] в період з 1998 року по 2003 рік (до реєстрації їх шлюбу) спірного майна та за грошові кошти, отримані внаслідок їх спільної праці. Крім цього, покази свідків не можуть бути прийняті і як доказ спільного проживання позивача з [PERSON] однією сім'єю в спірний період, оскільки ці покази не містили достовірної інформації з цього питання. Судом не враховуються посилання сторони позивача на те, що про порушення своїх прав на володіння спільним майном подружжя позивач дізналася на початку 2017 року. Статтями 256, 257, 261 ЦК України встановлено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як встановлено по справі, шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано 04.04.2013 року, до постановлення рішення про розірвання шлюбу 13.03.2013 року вони уклали договір про поділ спільного сумісного майна подружжя, посвідчений нотаріально, в якому зазначено наступне: що сторони стверджують що майно, яке підлягає поділу та є спільним сумісним майном подружжя, є виключно майно вказане в цьому договорі та яке набуте з моменту реєстрації шлюбу 25.12.2003 року. В п.2 договору сторони стверджують, що спільне проживання однією сім'єю почалося після реєстрації шлюбу 25.12.2003 року, а до цієї дати сторони разом не проживали, спільного господарства не вели та спільного сумісного майна не набували. В даному договорі зазначено майно, яке сторони поділили між собою, яке є їх спільною сумісною власністю, набутою в період зареєстрованого шлюбу. Крім цього, 13.03.2013 року [PERSON] та [PERSON] уклали нотаріально посвідчені договори про участь батьків у вихованні та утриманні дитини. Викладене вище свідчить про те, що питання про поділ майна подружжя, про періоди спільного проживання, набуття спільного майна були вирішені між вказаним подружжям ще в березні 2013 року. Доказів того, що позивач оспорила даний договір, що цей договір визнаний недійсним сторона позивача не надавала і не зазначала про наявність такого роду документів. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позивач безпідставно зазначає про те, що вона дізналася про порушення своїх прав на володіння спільним майном в кінці січня/початку лютого 2017 року, що в свою чергу свідчить про наявність підстав для застосування строку позовної давності. Суд не враховує наданий стороною позивача Висновок науково-правової експертизи щодо деяких питань поділу спільного сумісного майна подружжя за законодавством України, виконаної відповідно до звернення адвоката [PERSON] на підставі законів України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» та «Про наукову і науково-технічну експертизу», складений 15.03.2018 року науково-правовим експертом Інституту держави і права ім. В.М. Корецького, оскільки даний висновок не містить ніякої інформації, висновків щодо предмету спору - встановлення факту спільного проживання в період з 1998 року по грудень 2003 року. Крім цього, надання оцінки договору про поділ майна подружжя від 13.03.2013 року вказаним експертом, судом не враховується і у зв'язку з тим, що неналежний чи невідповідний вимогам законодавства поділ майна подружжя, який визначений вказаним договором, ніяким чином не впливає на предмет спору, в тому числі і щодо питання про порушення строку позовної давності. Аналізуючи все вище викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є недоведені та не підлягають задоволенню; що строк позовної давності позивачем пропущено, що в свою чергу також свідчить про наявність підстави для відмови в задоволенні позову. Враховуючи це, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог із-за їх недоведеності, відсутності доказів. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed