Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-21 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини. Свої позовні вимоги мотивує тим, що вона з відповідачем по справі перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 15.01.2010 року розірвано. Від шлюбу сторони мають доньку - [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу, місце проживання доньки судом не визначалося, так як при розгляді вказаної справи було встановлено, що протягом останніх двох з половиною років відповідач разом з позивачем не проживає, не цікавився та надалі не цікавиться дитиною та матеріально не допомагає, тобто з моменту народження та по даний час дитина проживає та зареєстрована разом із матір`ю за адресою: [ADDRESS] . Позивач сама матеріально забезпечує доньку та належним чином піклується про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Тоді як відповідач з часу розірвання шлюбу участі у вихованні, догляді та матеріальному забезпеченні дитини не приймає, розвитком дитини не цікавиться. Більше того, як вказує позивач в своїй заяві, відповідач безпідставно чинить їй перешкоди у здійсненні заходів, спрямованих на покращення здоров`я дитини , її фізичний, духовний, культурний та моральний розвиток. Так, позивач нещодавно разом із донькою вирішили поїхати в туристичну подорож до Румунії в зв`язку з чим, позивач уклала відповідний договір № 23859 на туристичне обслуговування від 25.03.2020 року з ТОВ «Туристичний оператор «Бомба-тур», та має намір разом з дитиною [PERSON] в період з 25 червня 2020 року по 30 червня 2020 року тимчасово виїхати за кордон з метою побачити культурні та історичні місця Румунії. Крім того, на думку позивача, виїзд дитини за кордон вочевидь сприятиме розширенню її світогляду та добре позначиться на її духовному, культурному та інтелектуальному розвитку як особистості. Однак, відповідач відмовляється надати дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини за кордон, при цьому жодних вагомих аргументів, які б пояснювали та обґрунтовували його відмову, він не наводить. Відповідач проживає на території Придністровської Молдавської Республіки і спілкування з ним проходить лише в телефонному режимі. Позивач вважає, що така позиція відповідача, батька неповнолітньої [PERSON] , шкодить її інтересам та не сприяє її всебічному, культурному та гармонійному розвитку, порушує права дитини на повний та гармонійний розвиток її особистості та вказує на зловживання відповідачем своїми батьківськими правами. Таким чином, вищевикладені обставини стали підставою для звернення позивача до суду з даним позовом, в якому просила надати дозвіл на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , за кордон до Румунії у період з 25.06.2020 року по 30.06.2020 року включно у супроводі матері без згоди та супроводу батька. Позивач в підготовче засідання не з`явилася, однак від останньої надійшла письмова заява про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує та просить суд останні задовольнити з підстав, зазначених у позові. Відповідач у підготовче засідання не з`явився, попередньо на електронну пошту суду надіслав заяву про розгляд справи у його відсутність, в якій вказав, що позов визнає, не заперечує проти його задоволення. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. У відповідності до ст. ст. 13, 81 ЦПК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін чи інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і докази подаються сторонами і іншими особами, які беруть участь у справі. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши докази кожний окремо та в їх сукупності, вважає, що позов [PERSON] підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що подружжя [PERSON] перебувало в зареєстрованому шлюбі, який заочним рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 15.01.2010 року було розірвано (а.с.11). Розірвання шлюбу було зареєстровано у відділі реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області та зроблено відповідний актовий запис № 166, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу, серії [NUMBER] від 12.02.2010 року ( а.с.10). Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] , батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] (а.с.9). Батько дитини - [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується рекомендованим повідомленням про направлення останньому поштового повідомлення (а.с.13) та заявою самого відповідача , направленої адресу суду. Як вбачається зі змісту позовної заяви позивач бажає вивезти дитину за кордон з метою побачити культурні та історичні місця Румунії, що підтверджується договором № 23859 на туристичне обслуговування, укладеного з ТОВ «Туристичний оператор «Бомба-тур», з якого вбачається, що замовник [PERSON] уклала цей договір з туроператором ТОВ «Туристичний оператор «Бомба-тур» на туристичну подорож до Румунії в період з 26.06.2020 року по 29.06.2020 року, вартість якої становить 6 754 грн. ( а.с. 17-20), але не може це зробити, оскільки відповідач відмовляється надавати дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини за кордон. Згідно ст. 141 СК України батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Частина 2 ст. 150 СК України передбачає обов`язок батьків піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Ст. 6 Закону України «Про охорону дитинства», ст.ст. 17, 31 визначають право дитини на відпочинок та охорону здоров`я. Відповідно до ст. 17 Конвенції про права дитини Держави-учасниці визнають важливу роль засобів масової інформації і забезпечують, щоб дитина мала доступ до інформації і матеріалів із різних національних і міжнародних джерел, особливо до таких інформації і матеріалів, які спрямовані на сприяння соціальному, духовному і моральному благополуччю, а також здоровому фізичному і психічному розвитку дитини. Стаття 10 Конвенції про права дитини передбачає право дитини залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом. Відповідно до абз. 3 ч. 3 ст. 313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до п. 4 «Правил перетинання державного кордону громадянами України», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із за значенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску або без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків за рішенням суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків - батька і матері - у всіх правах і обов`язках відносно своїх дітей. Зокрема, стаття 155 СК України визначає, що здійснення батьками своїх прав по виконанню обов`язків мають ґрунтуватися на повній повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися в супереч інтересам дитини. Законодавством визначено права та обов`язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від стосунків батьків між собою. Також необхідно зазначити, що згідно із Конвенцією про права дитини (ратифікована Постановою Верховної Ради № 789 від 27.02.1991) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно правової позиції, викладеної в Постанові Верховного Суду України від 12.04.2017 у справі № 6-15цс17, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Чинним законодавством передбачено можливість ухвалення судом рішення на виїзд, а не постійні виїзди без згоди батька, не позбавленого батьківських прав. Такі поїздки можуть мати разовий характер з певним часовим проміжком перебування у відповідній державі та передбачено можливість вирішувати питання про надання дозволу саме на конкретний виїзд дітей за кордон без згоди одного із батьків (одноразовий), з визначенням його початку і закінчення. Інше розуміння змісту нормативних актів та допустимість неодноразових виїздів дитини за кордон без згоди одного з батьків на підставі одного рішення суду є грубим порушенням права одного з батьків на спілкування з дитиною та на участь у її вихованні. З огляду на викладене, чинним законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду дітей за кордон, а лише встановлено певний порядок їх в`їзду/виїзду за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Оскільки, позивач позбавлена можливості отримати нотаріально посвідчену згоду відповідача на виїзд дитини за кордон України, беручи до уваги той факт, що судом не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд дитини за межі кордону України, мету поїздки (відпочинок та оздоровлення), суд приходить до висновку, що позовні вимоги необхідно задовольнити та надати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини [PERSON] , [INFO] , за межі України до Румунії у період з 25.06.2020 року по 30.06.2020 року включно без згоди та супроводу батька [PERSON] . Судові витрати залишити за позивачем, як на тому наполягала остання. На підставі викладеного, та

Outcome: approved