Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-08 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON], уточнивши вимоги якого та зменшивши розмір позовних вимог, просила визнати за нею право власності на ? частину квартири [ADDRESS]. Вимоги обґрунтувала тим, що з відповідачем у справі [PERSON] з листопада 1999 року по серпень 2015 року проживали однією сім'єю як чоловік і дружина без реєстрації шлюбу, у квартирі [ADDRESS]. Мали спільний сімейний бюджет, вели спільне господарство. При цьому, у вказаній квартирі вона почала мешкати одна з 1998 року, оскільки домовилася з [PERSON], який на той час був власником квартири та його дружиною, з якою вона працювала та була в дружніх стосунках, що придбає у них цю квартиру. Вирішили, що вона буде проживати у квартирі, а вартість квартири - 2800 грн. сплачуватиме поступово. Після сплати усієї суми вартості квартири між ними буде укладено в нотаріальному порядку договір купівлі - продажу. Така домовленість між ними відбулася в 1998 році, коли курс долара США був 2,67 грн. Усі перемови та фінансові справи з нею від імені власника квартири вела його дружина. Після вселення в квартиру, вона зробила ремонт у квартирі за свої власні кошти. Від імені власника сплачувала кошти за комунальні послуги, і окремо поступово віддавала гроші за вартість квартири. Суми за вартість квартири щоразу були різними. А всього до укладення договору купівлі-продажу квартири вона сплатила власнику суттєву суму, а саме 600 грн. Проживаючи з листопада 1999 року разом з відповідачем, вирішили придбати квартиру, яка є предметом спору за спільні кошти. Її ? частка суми за квартиру складалася з її заробітної плати та допомоги її батьків. У той час у неї з відповідачем були дуже близькі стосунки, вони навіть хотіли зареєструвати шлюб. Так як ці стосунки між нею та відповідачем тривали понад два роки, вона нічого не підозрюючи, до того ж відповідач постійно запевняв її, що не залишить її без майна, погодилася, щоб договір купівлі - продажу квартири було укладено на його ім'я. На той час у відповідача був автомобіль «Москвич», який перед укладенням договору, у вересні 2001 року він продав за 750 доларів США. Замість цього автомобіля її батько віддав відповідачу свій автомобіль «Жигулі» і документи на нього. Цим автомобілем без будь-якого оформлення вони користувалися до 2009 року, після чого її батько оформив нотаріально довіреність на ім'я відповідача. Згодом вказаний автомобіль вони продали і купили за сумісні кошти ще два автомобілі, якими користувалися також по довіреності, в яких було вписане і її ім'я. На цей час відповідач без її згоди продав вказані автомобілі і купив собі інший. 12 вересня 2001 року між [PERSON] як продавцем та [PERSON] як покупцем було укладено договір купівлі - продажу квартири [ADDRESS] за 2800 грн. Квартира двокімнатна, загальною площею 43,5 кв.м., у тому числі житловою площею 28,7 кв.м. У нотаріальній конторі в присутності продавця [PERSON], його дружини [PERSON], покупця [PERSON] та її, під час укладення договору купівлі-продажу особисто вона вручила дружині власника квартири [PERSON] 850 доларів США, з яких: 750 доларів США від продажу автомобіля «Москвич», 100 доларів США (534 грн.) сумісних з відповідачем коштів, з урахуванням 600 грн. раніше виплачених нею її особистих коштів. Курс долара США до української національної валюти (гривні) станом на 1998 рік складав 2,67 грн. за 1 долар США. У подальшому сума вартості квартири власником не змінювалася. Однак приблизно з 2014 року стосунки між нею та відповідачем погіршилися, останній заявив, що придбана квартира належить лише йому, після чого вона залишила квартиру і проживає у іншому місці. Відповідач наразі створив нову сім'ю з якою і проживає у спірній квартирі. Отже, позивач вважає, що вказана квартира є спільною власністю сторін, так як придбана за їх спільні кошти, і вона має право на ? частину цієї квартири. Вказала, що правовідносини щодо права власності які виникли між нею та відповідачем регулюються Законом України «Про власність» від 1991 року, введеного в дію з 15 квітня 1991 року. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства що регулює право приватної власності громадян на житловий будинок» №7 від 04 жовтня 1991 року (зі змінами). А також їх правовідносини з відповідачем регулюються положеннями ст.112 ЦК Української РСР 1963 року, де зазначено, що майно може належати на праві спільної власності двом або декільком громадян. Вартість квартири відповідно до звіту про незалежну оцінку майна складає 392482 грн., де вартість ? частини - 196241 грн. Позивач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у позові. Позивач також пояснила, що в квартирі вона розпочала проживати одна з 1998 року, а з 07 жовтня 1999 року проживала в квартирі вже разом з відповідачем. Виплачувати обумовлену з власниками вартість квртири до того як вона почала проживати із відповідачем, їй допомагали батьки. Квартиру придбали за 1050 доларів США. У квартирі зареєстрованою ніколи не була. Відповідач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги не визнали. При цьому, відповідач пояснив суду, що квартиру [ADDRESS] придбав за власні кошти. На момент придбання квартири перебував у шлюбі з [PERSON], а з позивачем почав проживати вже після купівлі спірної квартири. 750 доларів США виручив від продажу власної машини, 100 доларів США заощадив, бо таксував. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] зареєстрована за [PERSON], на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Знам'янського міського нотаріального округу Кіровоградської області Цибульською Л.М. 12.09.2001 р. № 1743. За змістом вказаного договору купівлі-продажу продавець [PERSON] продав, а покупець [PERSON] купив квартиру [ADDRESS] за 2800 грн. У п.6 договору зазначено, що за свідченням продавця квартира, яка є предметом цього договору, на момент його укладення нікому іншому не передана, не подарована, не заставлена, у спорі та під арештом не перебуває, прав щодо неї у третіх осіб не має (а.с.5). У довідці Знам'янського міжміського комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» від 25 квітня 2017 року та технічному паспорті вказано, що квартира складається з двох житлових кімнат, двох коридорів, ванної, кухні, балкону. Загальна площа квартири - 43,50 кв.м., житлова площа - 28,7 кв.м., розташована квартира на третьому поверсі трьохповерхового будинку (а.с. 6,7-10). Відповідно до звіту про незалежну оцінку майна, виконаного ФОП «[PERSON].», станом на 24 квітня 2017 року ринкова вартість об'єкту оцінки, розташованого за адресою: [ADDRESS], становить 392482 грн. (а.с.11-28). У довідці голови будинкового комітету №12 міста Знам'янка виданій позивачу зазначено, що [PERSON] за адресою [ADDRESS], фактично мешкала з 1999 - 2016 року у цивільному шлюбі з [PERSON] (а.с. 29). Довідка КП «Знам'янський комбінат комунальних послуг» від 22 червня 2017 року видана відповідачу, свідчить про те, що він з 03 лютого 1998 року по 21 вересня 2001 року фактично проживав за адресою: [ADDRESS], разом з дружиною [PERSON] (а.с.53). Зі свідоцтва про розірвання шлюбу вбачається, що 16 жовтня 2001 року було розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (а.с. 54). Згідно з довідкою про доходи від 28 березня 2017 року [PERSON] працює медичною сестрою у КЗ «Знам'янська міська лікарня ім. А.В. Лисенка», її загальна сума доходу за період з 2000 року по 2015 рік склала 311198 грн. 88 коп. (а.с.30). Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що позивач є її дочкою, з 1998 року вона жила на квартирі у своєї співробітниці по [ADDRESS] та хотіла поступово її викупити, зробила в ній косметичний ремонт. Вона їй допомагала, бо грошей не вистачало. Потім дочка познайомилася з відповідачем, десь у 1999 - 2000 роках він прийшов до неї жити у квартиру. У 2001 році вони разом зібрались оформити купівлю-продаж на квартиру. Вони з чоловіком віддали їм машину, останні на ній їздили, а продали машину відповідача, робили в квартирі ремонт. Пізніше у 2008 році машину переоформили на відповідача. Разом дочка та [PERSON] прожили до 2015 року. До купівлі квартири дочка сплачувала господарям комунальні послуги за квартиру та гроші в рахунок виплати за придбання квартири. При ній дочка декілька разів передавала по 100 грн. дружині власника квартири. Свідок [PERSON] пояснила, що знайома з позивачем вже багато років. [PERSON] (колишній власник квартири) є її чоловіком. У 1998 році вбили їх сина, який жив у спірній квартирі, після чого вони з чоловіком вирішили продати квартиру. Так як з позивачем разом працювали, вона попросилася на квартиру та домовилися, що згодом позивач купить у них квартиру за 2800 грн., гроші буде виплачувати частинами. Позивач переїхала до квартири десь в жовтні 1998 року та в листопаді зробила ремонт, придбала меблі, і в розстрочку віддавала за квартиру гроші. До 2001 року вона виплатила приблизно 600-700 грн. У нотаріуса при укладенні угоди вона не була, чоловік отримав від відповідача [PERSON] решту коштів. Позивач ще сплатила борг за комунальні послуги перед оформленням угоди. [PERSON] свідок бачила один раз в 1999 році, коли приходила до позивача в квартиру. Про вартість квартири домовилися у 1998 році - 2800 грн. У 1998 - 1999 році позивач сплатила їм за квартиру 600-700 грн. Відповідач за квартиру віддав її чоловіку 850 доларів США. Свідок [PERSON] пояснив, що раніше спірна квартира належала йому на праві власності. Позивач та його дружина разом працювали. У 1998 році [PERSON] поселилася в його квартирі, сплачувала комунальні послуги. Домовлялися, що вона викупить квартиру. Гроші за квартиру позивач віддавала дружині, це були кошти за комунальні послуги і можливо якісь кошти як орендна плата. Домовилися продати квартиру за 1050 доларів США відразу ж і за стільки в подальшому через декілька років і продали. При укладенні угоди присутніми були він з дружиною та відповідач з позивачем. Відповідач передав обумовлену суму в 1050 доларів США. До того часу йому не відомо про передачу коштів в рахунок вартості квартири. Сума зазначена в договорі купівлі-продажу квартири - 2800 грн., не відповідає дійсній вартості квартири. Свідок [PERSON] пояснила, що є головою будинкового комітету будинку [ADDRESS]. Довідку про проживання сторін фактично у цивільному шлюбі з 1999 - 2016 рік у квартирі [ADDRESS] (а.с.29) підписувала вона, як голова будинкового комітету, складала її секретар [PERSON] При цьому обставини викладені в довідці їй не відомі, і підтвердити їх вона не може. Свідок [PERSON] суду пояснила, що в будинку [ADDRESS] проживає з 1961 року, є секретарем будинкового комітету, видала довідку, яка міститься в матеріалах справи про спільне проживання сторін. Знає, що позивач жила в квартирі [ADDRESS] без реєстрації, знімала квартиру. Потім жила з відповідачем, її син називав його батьком. Довідку склала зі слів позивача. Свідок [PERSON] пояснила, що є колегою позивача, подругою. З осені 1998 року позивач розпочала проживати в квартирі [ADDRESS]. Вона допомагала робити в квартирі ремонт. З 1998 року по 2001 рік у квартирі була разів 5-6. Десь через рік після вселення, з позивачем став проживати відповідач. Позивач збирала гроші, щоб купити цю квартиру. Подробиць щодо купівлі-продажу квартири (суму, умови) свідок не знає. При цьому, свідок також повідомила, що позивач один раз при ній передавала [PERSON] гроші за квартиру. Свідок [PERSON] вказала, що знає як відповідача так і позивача, були колегами. В кінці 1998 року заходила до позивача, вона проживала в квартирі [ADDRESS], як вона зрозуміла - на квартирі. В 1999 році приходила в гості до позивача, у квартирі вже були речі відповідача. Загалом їй було відомо, що між сторонами є стосунки. Вона працює диспетчером, після зміни [PERSON], який працював лікарем, завозили на [ADDRESS] як додому. Також неодноразово викликала відповідача як лікаря на роботу з квартири позивача, телефонувала на стаціонарний телефон. Коли відповідач розлучився з дружиною їй не відомо. Крім, основної роботи [PERSON] ще й таксував. Діючим до 01 січня 2004 року Кодексом про шлюб та сім'ю України (1969 року, зі змінами та доповненнями) майнові права та обов'язки передбачались лише для подружжя. Стаття 22 КпШС України визначала, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кодекс про шлюб та сім'ю України не містив норми, яка б регулювала право на майно жінки та чоловіка, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Майнові права та обов'язки породжував лише зареєстрований в установленому порядку шлюб. Так, ч.2 ст.13 КпШС було визначено, що права і обов'язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. Час виникнення прав та обов'язків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану. Сімейний кодекс України діє з 01 січня 2004 року, до правовідносин, що виникли між сторонами, застосуванню не підлягає. Відповідно до роз'яснень, викладених в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року №16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» спори щодо майна осіб, які проживають однією сім'єю, але не перебувають в зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України «Про власність», відповідних норм ЦК України та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», правила статей 22,28,29 КпШС України у цих випадках не застосовуються. За змістом ч.1 ст.17 Закону України «Про власність» (діяв на час виникнення відповіднихправовідносин сторін) майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, вважалось їх спільною сумісною власністю, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними. Частиною 2 ст.112 ЦК України 1963 року визначалось, що спільною сумісною власністю є спільна власність без визначення часток. За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року №29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» при розгляді позовів, пов'язаних зі спільною власністю громадян, суди мають виходити з того, що відповідно до чинного до 01 січня 2004 року законодавства спільною сумісною власністю безспірно було лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст.16 Закону «Про власність», ст.22 КпШС України), що ж до майна, придбаного внаслідок спільної праці членів сім'ї, або майна, придбаного внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, то таке визнавалось спільною сумісною власністю лише тоді, коли укладеною між ними письмовою угодою визначалось, що майно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17 Закону України «Про власність»). Отже, за законодавством, що діяло на час набуття спірної квартири, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, стає об'єктом їхньої спільної сумісної власності, лише за умови, що воно: 1) придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв'язку з цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого до 01 січня 2004 року особами, які проживали однією сім'єю, але не перебували в зареєстрованому шлюбі, слід встановити не лише обставини щодо спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно придбавалось ними внаслідок спільної праці або за спільні кошти. Сам по собі факт спільного проживання сторін у справі не є підставою для визнання за кожним з них права власності на частку у набутому за цей час майні. Частка в такому майні визначається відповідно до трудової участі кожного з них в його набутті, розміру фактичного внеску кожного зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із них до сумісного проживання і яке є його особистою приватною власністю. Якщо в придбання майна вкладені, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в цьому майні, відповідно до розміру внеску, є її власністю (висновки Верховного Суду, викладені у постановах № 6-135цс13 від 25 грудня 2013 року, № 6-211цс14 від 11 березня 2015 року, №6-1026цс15 від 23 вересня 2015 року). Відповідно до ст.10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. За нормою ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно зі ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заявляє, що на момент купівлі спірної квартири проживала з відповідачем спільно однією сім'єю як чоловік та дружина. Натомість, відповідач заперечує доводи позивача про сім'ю та не вважає відносини, що між ними мали місце на той час, відносинами сімейними, обумовленими спільним проживанням, побутом, взаємними правами та обов'язками, враховуючи також і те, що на час придбання спірної квартири він перебував в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] Таким чином, має місце твердження жінки про проживання однією сім'єю та заперечення чоловіка саме таких взаємовідносин. Для виникнення прав та обов'язків подружжя [PERSON] та [PERSON] мали б зареєструвати шлюб, однак шлюб між сторонами не був укладений, відтак, через пред'явлення майнових претензій проживання однією сім'єю без шлюбу підлягає доведенню. Оскільки слова одного рівноцінні словам другого, то за відсутності письмових доказів створення сім'ї надавати перевагу одному чи другому буде неправильним. Що ж до інших допитаних в суді осіб як свідків, а також довідки, виданої головою будинкового комітету [PERSON] та секретарем будинку [PERSON] (а.с. 29), то слід вказати, що відповідні особи є сторонніми, а відтак їх показання щодо сім'ї (усталених відносин, що притаманні саме подружжю) ґрунтуються лише на припущеннях. Суд відзначає, що показання свідків [PERSON], [PERSON] та самої [PERSON] щодо обставин придбання квартири є суперечливими та плутаними. Так, позивач і свідок [PERSON] вказали про те, що домовились про майбутній продаж квартири в 1998 році за суму 2800 грн., з яких до оформлення відповідної угоди позивач самостійно сплатила 600 грн. При цьому, зі змісту договору купівлі-продажу, який був укладений майже через три роки після досягнення вказаними особами усної домовленості про вартість квартири, вбачається, що відповідно до довідки-характеристики, виданої Знам'янським БТІ 14.08.2001 року, інвентаризаційна вартість квартири також склала саме 2800 грн. (п. 4). Зазначене співпадіння, на думку суду, є сумнівним. При цьому, попередній власник квартири, він же продавець [PERSON] вказав, що фактично квартиру було продано за 1050 доларів США, які були передані при оформленні угоди у нотаріуса між ним та відповідачем [PERSON] Крім того, сама позивач у судовому засіданні не заперечувала, що 750 доларів США, в тому числі за рахунок яких було придбано квартиру, виручено відповідачем від продажу належного йому автомобіля. Факт передачі в подальшому батьками позивача у користування відповідачу іншого автомобіля, не змінює факту використання відповідачем особистих коштів для придбання квартири від продажу належного саме йому майна. Всупереч вимогам закону позивачем належних доказів на підтвердження своїх вимог суду не надано. Так, позивачем не надано таких відомостей про її дохід, що свідчили б про наявність у неї грошових коштів на час придбання спірної квартири, що відповідає вартості ? її частки. Посилання позивача про виплату нею самостійно 600 грн. у рахунок придбання квартири, не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні, будь-яких письмових доказів на доведення даної обставини позивачем надано не було. При цьому, письмової угоди про купівлю - продаж спільної сумісної власності сторони також не укладали. Таким чином, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не доведені, а тому в їх задоволенні слід відмовити. Відповідно до ст.88 ЦПК України судові витрати суд відносить на рахунок позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed