Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-19 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права користування майном. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначила, що їй на підставі договору дарування від 20.05.2020 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Синельниківської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області, зареєстрованого в реєстрі за № 164, житловий будинок, з господарськими будівлями і спорудами, розташований за адресою : [ADDRESS] . Згідно довідки, виданої квартальним комітетом № 3 Синельниківської міської ради Дніпропетровської області від 20.05.2020 року, за адресою : [ADDRESS] , є зареєстрованим, але не проживає з 19.09.2014 року по теперішній час [PERSON] , [INFO] . У зв`язку з тим, що місцезнаходження відповідача, який не є членом її сім`ї, їй не відоме, вирішити питання про зняття його з реєстрації в інший спосіб є неможливим, а подальша його реєстрація у вказаному будинку створює їй перешкоди у користуванні ним. У зв`язку з цим, позивач просить усунути перешкоди у здійсненні права користування майном, шляхом визнання [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS] . Позивач до початку судового засідання надала заяву про розгляд справи у її відсутність. Позовні вимоги підтримала повністю та просила їх задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач в судове засідання не з`явився по невідомій суду причині, хоча про день та час судового розгляду був належним чином повідомлений, що підтверджується оголошенням про виклик до суду на офіційному веб-порталі судової влади України. Згідно ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов : відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З урахуванням згоди позивача, суд вважає за необхідне розглянути справу на підставі наявних в ній доказів та винести заочне рішення. Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, дійшов наступного висновку. З копії договору дарування житлового будинку від 20.05.2020 року вбачається, що [PERSON] безоплатно передав у власність, а [PERSON] прийняла в дар житловий будинок за номером [ADDRESS] . Даний договір посвідчено державним нотаріусом Першої Синельниківської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Монич Н.Д. та зареєстрований в реєстрі за № 164. Згідно копії Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 20.05.2020 року, [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок, розташований за адресою : [ADDRESS] . Відповідно довідки квартального комітету № 3 від 20.05.2020 року, [PERSON] зареєстрований за адресою : [ADDRESS] , але не проживав за даною адресою з 19.09.2014 року по теперішній час. Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ст.17 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Згідно ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно ст.321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений або обмежений в здійсненні права власності. Згідно ст.72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. З норми ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» випливає, що зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про позбавлення права користування житловим приміщенням. Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст..7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим таку вимогу, як позбавлення права користування житловим приміщенням. Із вищевикладеного вбачається, що відповідач по справі за адресою реєстрації не проживає без поважних причин з 19.09.2014 року та по теперішній час, що створює перешкоди у здійсненні позивачем його права користування та розпоряджання майном, тому, суд, дослідивши матеріали справи, вважає наявність фактів, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, встановленими, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного та ст.41 Конституції України, ст. 72 ЖК України, ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»,

Outcome: approved