Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-04 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання недійсним договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що між нею та відповідачем 08 вересня 2008 року було укладено договір іпотеки, відповідно до якого позивач передає відповідачу квартиру загальною площею 105,3 кв. м. у власність у майбутньому після державної реєстрації у законному порядку договору купівлі-продажу квартири. Але на момент укладення договору позивач не була власником зазначеного нерухомого майна, тому вважає його нікчемним. Відповідно до того, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, то позивач просить визнати недійсним договір про задоволення вимог іпотекодержателя укладений між сторонами 23 квітня 2013 року. Представник позивача у судовому засіданні просив задовольнити позов з підстав зазначених у позовній заяві. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував з підстав наведених у письмових запереченнях на позовну заяву. Вислухавши сторін по справі, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 08 вересня 2008 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір № 014/1179/74/1872, відповідно до умов якого відповідач надав позивачу кредитні кошти в сумі 300000,00 дол. США, цільове призначення яких - придбання нерухомості - квартири, загальною площею 105,30 кв.м., за адресою: [ADDRESS]. У забезпечення виконання зобов'язань між сторонами 08 вересня 2008 року було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого відповідач передав позивачу в іпотеку нерухоме майно: квартиру, загальною площею 105,30 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS], яка стане власністю відповідача (іпотекодавця) після державної реєстрації у встановленому законом порядку. Згідно пункту 1.1 Іпотечного договору позичальник (позивач) зобов'язується зареєструвати право власності на предмет іпотеки не пізніше 08 жовтня 2008 року та надати у зазначений строк банку (відповідачу) копію договору купівлі-продажу квартири з відміткою Комунального підприємства Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна. Згідно ч. 2 ст. 5 ЗУ «Про іпотеку» у редакції яка діяла до 25.12.2008 р. предметом іпотеки можуть бути об'єкти незавершеного будівництва, майнові права на нього, інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуте ним у власність відповідне нерухоме майно у майбутньому. Обтяження такого нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації у встановленому законом порядку незалежно від того, хто є власником такого майна на час укладення іпотечного договору. Згідно ст. 18 ЗУ «Про іпотеку» іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Іпотечний договір повинен містити умови, передбачені даною статтею. Суд, у відповідності до норм ЦК України та ЗУ «Про іпотеку», які діяли на момент укладення договору іпотеки, дійшов висновку, що немає жодних положень у цивільному законодавстві, на підставі яких даний договір можна було б визнати нікчемним. Представник позивача у судовому засіданні зазначив, що на момент розгляду цієї справи, вищевказаний договір іпотеки недійсним (нікчемним) та такий, що не відповідає вимогам цивільного законодавства судом не визнавався. Право власності позивача на зазначену квартиру зареєстроване Державним реєстратором [PERSON]., приватним нотаріусом КМНО 23 квітня 2013 року в Державному реєстрі речових прав (а.с.5) 23 квітня 2013 року між сторонами було укладено договір про задоволення вимог іпотеко держателя (надалі - Договір), відповідно до умов якого позивач передав, а відповідач прийняв в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором предмет іпотеки (вищевказану квартиру) (а.с.4-12). Отже, на момент укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя, власником предмету іпотеки була позивач. Умовами Договору (п.1.6.) встановлено, що сторони визнають: з моменту нотаріального посвідчення цього договору , Іпотекодержатель не матиме будь - яких вимог до Іпотекодавця що виконання ним боргового зобов'язання, а Іпотекодавець не матиме будь - яких прав на предмет іпотеку. Окрім того , ст. 627 ЦК України закріплений принцип свободи договору, згідно якого сторони вільні в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості. В судовому засіданні було встановлено, що позивач укладав та підписав Договір, а отже з його умовами був ознайомлений. Враховуючи вказані вище вимоги ЦК України та Закону України «Про іпотеку» суд вважає, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 23.04.2013 року, укладений між позивачем та відповідачем, відповідає вимогам законодавства та вільному волевиявленню сторін, а тому не знаходить підстав для визнання вказаного договору недійсним та задоволення позовних вимог. З огляду на вищенаведене, відповідно до ст.ст. 5, 18, 36 ЗУ «Про іпотеку», ст.ст. 6, 11, 203, 215,627 ЦК України та

Outcome: dismissed