Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-21 00:00:00

Позивач звернулася до суду з даним позовом посилаючись на те, що 06 травня 2006 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем. Від шлюбу мають двоє неповнолітніх дітей, доньку [PERSON], [INFO] та сина [PERSON], [INFO]. Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 09 жовтня 2015 року їх шлюб розірвано. В період шлюбу 30 липня 2007 року вона з відповідачем купили квартиру № 43 по проспекту Хіміків в м. Черкаси в сумі 28\~040 доларів США, еквівалентно становило 141\~602 грн. Право власності на квартиру було зареєстровано на відповідача. Оскільки у повної суми на купівлю квартири не було, в той же день, а саме 30 липня 2007 року наша сімя отримала кредит в ПАТ КБ «Приватбанк». Тобто, 30 липня 2007 року між [PERSON] та Приватбанк було укладено договір іпотеки квартири згідно якого [PERSON] отримав кредит в розмірі 30 002 доларів США , на наступні цілі: 22 432 долари США - на придбання нерухомості, а також 7 570 доларів США - на сплату страхових платежів. Будучи власником ? частини іншої квартири [ADDRESS], яка була продана. З продажу даної квартири вона отримала кошти за свою частку в сумі 9508 доларів США, які передала відповідачу, щоб погасив кредит за спірну квартиру. На даний час у однокімнатній квартирі, яка знаходиться за адресою [ADDRESS], проживає відповідач, а вона та їх спільні діти з 01.01.2016 року не проживають в даній квартирі. Вважає, що спірна квартира є частково спільною сумісною власністю подружжя, і частково належить їй на праві приватної власності, оскільки частково за неї сплачувалися її особисті грошові кошти. Враховуючи те, що відповідач виявив бажання залишити вказану квартиру собі, то в порядку поділу спільного майна слід визначити розміри часток кожного з подружжя, залишити вказану квартиру відповідачу, стягнувши з нього на її користь компенсацію вартості її часток у спільному майні. В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали повністю та просили суд поділити майно, набуте під час шлюбу, визнати за позивачкою право особистої приватної власності на 24/100 частини квартири [ADDRESS]; визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] 76/100 частини квартири [ADDRESS]; визначити [PERSON], 51/100 частину квартири [ADDRESS], а [PERSON] 25/100 частини спірної квартири; виділити [PERSON], 24/100 та 51/100 частину квартири [ADDRESS] шляхом стягнення з [PERSON], на користь [PERSON] вартості 24/100 частини та 51/100 частини квартири [ADDRESS] в сумі 236625,00 грн., а спірну квартиру залишити відповідачу. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, посилаючись на те, що спірна квартира була придбана 30.07.2007 року за спільні кошті подружжя, які були отримані у власність внаслідок оформлення кредитних договорів з ЗАТ КБ «Приватбанк» та використані в інтересах сімї. В звязку із укладенням договору купівлі-продажу від 30.07.2007 року та державної реєстрації правочину дана квартира, з цього часу, набула статусу обєкта спільної сумісної власності подружжя. Внесення позивачем або відповідачем, в рахунок погашення кредиту коштів (в тому числі особистих) жодним чином не впливає на розмір належної позивачу або відповідачу частки в спільній квартирі, а лише доводить участь позивача або відповідача у виконанні кредитних зобов'язань, що в свою чергу може впливати лише на визначення розміру (ступеня) участі подружжя у виконанні спільних зобов'язань. Тому вимоги позивача щодо визнання за нею на праві особистої власності 24/100 частини квартири задоволенню не підлягають. У відповідності з рішенням суду відповідач сплачує на користь позивача аліменти, заборгованість по їх сплаті відсутня, крім того в добровільному порядку надає посильну допомогу на утримання дітей. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини, які регулюються нормами сімейного законодавства. Сторони зареєстрували шлюб 06 травня 2006 року. Від шлюбу мають двоє неповнолітніх дітей, доньку [PERSON], [INFO] та сина [PERSON], [INFO]. Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 09 жовтня 2015 року їх шлюб розірвано. Під час перебування у шлюбі 30 липня 2007 року сторонами була придбана однокімнатна квартира [ADDRESS], загальною площею 31,1 кв. м. (договір купівлі-продажу № 4233 від 30.07.2007 року). Право власності на вказану квартиру зареєстровано на відповідача. Згідно ст. 60 Сімейного Кодексу України майно майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Стаття 63 СК України, чоловік та дружина мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Крім цього, згідно з ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. І ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Стаття 70 СК України визначається, що у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Звертаючись до суду із даним позовом, позивач [PERSON] просила суд визнати за нею право особистої приватної власності на 24/100 квартири, а 76/100 квартири - спільною власністю подружжя. Дані доводи позивача суд вважає безпідставними та такими, що не ґрунтуються на вимогах закону. Так, згідно з ч.1 ст. 61 СК України обєктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Під майном ч.1 статті 190 ЦК України має на увазі окрему річ, сукупність речей, а також майнові права та обовязки. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] була придбана за кошти, одержані [PERSON] за укладеним в період шлюбу кредитним договором з КБ «Приватбанк» (кредитний договір від 30.07.2007 року). Тобто кредитні кошти були використані в інтересах сімї. Договір купівлі-продажу квартири був посвідчений нотаріально та 30.07.2007 року здійснено його державну реєстрацію. Таким чином, право власності на квартиру виникло саме 30.07.2007 року. У звязку з чим, посилання представника позивача на той факт, що [PERSON] 29 березня 2013 року продала ? частину квартири, що належала їй на праві приватної власності, а отримані кошти 75\~975 грн. використала на погашення коштів отриманих у кредит для придбання спірної квартири, у звязку із чим її належить у спільному майні подружжя індивідуальна частка, є безпідставними та не грнутуються на вимогах закону. Так, відповідно до ч.3 статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сімї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Частина 4 статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сімї створює обовязок для другого із подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сімї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сімї. Таким чином крім права спільної сумісної власності на придбане майно за рахунок позичених грошових коштів, внаслідок укладення договорів позики у подружжя виникає також і зобовязання в інтересах сімї у вигляді повернення позиченої грошової суми, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники, і договір, укладений одним із подружжя в інтересах сімї, створює обовязки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім»ї. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що квартира [ADDRESS] є спільним майном подружжя та підлягає розподілу між сторонами в рівних частках. Суд не знаходить підстав для відступу від засад рівності часток виходячи з наступного. Відповідно до частини 3 ст. 70 СК України зазначено, що за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Як встановлено в с удовому засіданні, рішенням Соснівського районного суду міста Черкаси від 13 липня 2015 року з відповідача стягнуто аліменти на користь позивачки на утримання двох неповнолітніх дітей в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу) але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Заборгованість по сплаті аліментів у відповідача відсутня. Доказів на підтвердження істотних обставин щодо відступлення від засад рівності часток подружжя, крім власних пояснень, суду не надано. Більше того, як передбачено статтею 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоровя когось із них та в інших випадках, передбачених ним Кодексом. Після винесення судового рішення про стягнення аліментів на утримання дітей, позивач із позовом про збільшення їх розміру до суду не зверталась, як не зверталась із позовом про стягнення додаткових витрати на утримання неповнолітніх. Не ґрунтуються на вимогах закону і твердження позивача про присудження відповідачу грошової компенсації замість частки у майні. Присудження грошової компенсації одному з подружжя замість його частки в порядку ст. 71 СК України є можливим лише за наявності таких обовязкових повязаних умов: згода одного подружжя на отримання такої компенсації; попереднє внесення другим із подружжя розміру такої компенсації на депозитний рахунок суду. Дана норма може бути правильно застосована виключно за наявності згоди обох сторін, за якою один із подружжя, який пропонує таку компенсацію, вносить її на депозитний рахунок суду, а другий із подружжя - надає згоду на отримання такої компенсації. Примусове стягнення такої компенсації судом на рахунок будь-кого із подружжя (навіть за наявності його згоди) за відсутності пропозиції другої сторони надати таку компенсацію та попереднього внесення її на депозитний рахунок суду, суперечить приписам ст. 71 СК України. Натомість таке можливо лише в разі застосування статті 365 ЦК України за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. Проте таких вимог позивач не заявляє, грошової суми компенсації на депозитний рахунок суду не внесла. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову розподілу спільного майна подружжя в рівних частках. Судові витрати у відповідності зі статтею 88 ЦПК України підлягають до стягнення з відповідача пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Outcome: approved