Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-09 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] , про визнання особа такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що він з відповідачем є власниками квартири [ADDRESS] . У згаданій квартирі також зареєстроване їх місце проживання. Оскільки відповідач не проживає без поважних причин у квартирі з 1993 року, так як поїхав закордон, не сплачує комунальні платежі в утриманні житла участі не бере, особистих речей в квартирі не має і взагалі квартирою вона не цікавиться, позивач просить суд усунути йому перешкоди у користуванні згаданою квартирою шляхом визнання [PERSON] такою, що втратив право на користування квартирою [ADDRESS] . Ухвалою від 18.04.2019 року залучено у якості третьої особи [PERSON] . Позивач надав заяву, якою позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки в судове засідання суд не повідомив, відзив на позовну заяву не подав. Третя особа [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позову не заперечував, зазначивши при цьому, що відповідач фактично мешкає на території РФ та не має можливості самостійно знятися з реєстрації. За відсутності заперечень позивача суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Суд, заслухавши вступне слово третьої особи, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] є власниками квартири [ADDRESS] , відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 25.01.2008 року, витягу №17636099 від 06.02.2008 року, свідоцтва про право власності на житло від 01.12.1994 року. Згідно копії домової книги на вказану квартиру власники зареєстровані за даною адресою, але відповідно до заяви, затвердженої головою ОСББ «Тираспольська 60-А» від 03.10.2018 року - [PERSON] останні десять років не проживає. Статею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України). Згідно з нормою ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Статтею 41 Конституції України гарантовано право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ч. 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Ч. 1, ч. 2 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених ч. 2 ст. 353 цього Кодексу. Ст. 346 ЦК України врегульовані підстави припинення права власності, а саме: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викуп пам`яток культурної спадщини; примусове відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиція; конфіскація; припинення юридичної особи чи смерті власника. Оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (ст. 41 Конституції України, ст. ст. 316-319 ЦК України). Зважаючи на те, що квартира [ADDRESS] є об`єктом спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , в силу вимог ст. ст. 319, 321 ЦК України відповідач не втратив право власника на користування вказаною квартирою, наявність згоди відповідача на зняття його з реєстраційного обліку не є підставою для задоволення позову. За таких обставин суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, оскільки положення ст. 405 ЦК України не розповсюджуються на спірні правовідносини (такий висновок суду відповідає правовій позиції Верховного Суду, сформульованій у постанові від 28 лютого 2018 року у справі №647/1683/15-ц).

Outcome: dismissed