Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-05 00:00:00

Позивач звернулася до суду з зазначеним позовом, в якому з уточненням своїх позовних вимог посилається на те, що 14 грудня 2015 року помер її чоловік [PERSON], який на час смерті постійно проживав за адресою: [INFO]. Вказана квартира надана для вселення матері [PERSON] [PERSON] разом із членами її родини на підставі ордеру № 1355 від 29 грудня 1986 року. З 2012 року і по теперішній час позивач постійно проживала разом зі своїм чоловіком у вказаній квартирі, сплачувала за комунальні послуги, однак вона не зареєструвала своє місце проживання у спірній квартирі, а тому вважає, що вона має право на користування квартирою. 19 грудня 2016 року позивач отримала довідку про склад сімї та довідалась, що у квартирі зареєстрованим значиться син чоловіка від першого шлюбу [PERSON], який ще на початку 1990-х років разом зі своєю матірю виїхав до Закарпаття, а отже втратив право користування квартирою № 21 в будинку № 5 по пров. Штабному у м. Дніпро. Тому позивач просить суд визнати за нею право користування квартирою № 21 в будинку № 5 по пров. Штабному у місті Дніпрі, а також визнати відповідача таким, що втратив право користування зазначеною квартирою. В судовому засіданні представник позивача та позивач позовні вимоги підтримали в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у позові, просили їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не зявився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Представник третьої особи в судове засідання не зявився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав до суду про розгляд справи без його участі, просив вирішити справу на розсуд суду. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача і постановити заочне рішення суду за правилами ст. 169, ч. 1 ст. 224 ЦПК України. Вислухавши пояснення позивача та представника позивача, дослідивши матеріали справи, допитавши свідків, суд дійшов до висновку, що заявлені вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 16 ЦК України\~передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Як встановлено в судовому засіданні, 08 грудня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії І-ПН № 759865 /а.с.9/ 14 грудня 2015 року [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії VІ-МЮ № 869427 /а.с.10/ Згідно ордеру на жиле приміщення № 1355 від 29 грудня 1986 року матері [PERSON] [PERSON] разом із членами її сімї було надано право на вселення до квартири [ADDRESS] /а.с.7/. Таким чином чоловіку позивача належало право користування вказаною квартирою. Починаючи з 1995 року по теперішній час позивач на правах члена сімї наймача проживає без реєстрації в квартирі за адресою: [ADDRESS] та сплачує за надані комунальні послуги, що підтверджується відповідними квитанціями, що містяться в матеріалах справи /а.с.45-53/ Окрім того допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] пояснили, що позивач [PERSON] з 1995 року та по теперішній час проживає в [INFO]. Відповідно до ст.64 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що члени сімї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з ст.65 ЖК УРСР, наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сімї наймача, набувають рівного з іншими членами сімї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сімї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Відповідно до ч.1, 2 ст. 61 ЖК УРСР, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - ЖЕО (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на імя якого видано ордер. Предметом договору найму жилого приміщення у будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат (ст.63 ЖК УРСР). Згідно ч.1 ст.106 ЖК УРСР, повнолітній член сім'ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім'ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім'ї наймача. Відповідно до п.9 Пленуму Верховного Суду УРСР від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Також у п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» роз'яснено, що при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст. 33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому». Реєстрація особи за певною адресою сама по собі не є підтвердженням її права на користування житлом, оскільки таке право виникає та може бути підтверджене наінших підставах, таких як право власності, сімейні відносини, оренда та ін. Суд прийшов до висновку, що спірне житлове приміщення є постійним місцем проживання позивача, яка виконує обовязки наймача житлового приміщення, у тому числі сплачує квартирну плату та комунальні послуги, а тому позовні вимоги позивача про визнання за нею права користування квартирою № 21 в будинку № 5 по пров. Штабному у м. Дніпрі підлягають задоволенню. Згідно довідки про склад сімї від 19 грудня 2016 року у вказаній квартирі зареєстрований [PERSON], який в спірній кватирі фактично не проживає з середини 90-х років. Вказане підтвердили допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 71 Житлового Кодексу України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сімї відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом. Статтею 72 Житлового Кодексу України передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 12 квітня 1985 року, за відсутності поважних причин у мешканця житла щодо його постійного не проживання за місцем знаходження житла, він може бути визнаний судом особою, такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Таким чином відповідач без поважних причин не проживає в квартирі, що розташована за адресою: [ADDRESS], де постійно проживає позивач, яка виконує обовязки наймача житлового приміщення. З урахуванням викладеного, суд дійшов до висновку, що вимоги позивача щодо визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозвязок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved