Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-28 00:00:00

позивач звернулася до суду з позовом, де просить стягнути з відповідача її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені по день фактичного розрахунку в сумі 6 414, 23 грн. Позов мотивує тим, що з 10.05.2005 року до 31.10.2014 року працювала на підприємстві відповідача. 31.10.2014 року була звільнена за ст.38 КЗпП України за власним бажанням. При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, проводяться в день звільнення, а якщо в день звільнення він не працював, то не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок (ст. 115 КЗпП). Але при звільненні з роботи, їй не виплатили заборгованість по зарплаті у розмірі 12 584,80 грн., що підтверджується довідкою. Згідно судового наказу № 398/744/15-ц від 09.03.2015 року на її користь було стягнуто заборгованість по заробітній платі в сумі 12 584,80 грн. Згідно ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини підприємства належних працівнику сум в день звільнення, підприємство повинно сплатити йому середній заробіток за час затримки. Позивач подала заяву про розгляд справи у її відсутність, де вказала, що позовні вимоги підтримує, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач повторно не явився на розгляд справи, про причини неявки суд не повідомив. Про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується поштовими зворотними повідомленнями. Заяви про розгляд справи у його відсутності не подав. Суд ухвалив провести заочний розгляд справи у відсутність сторін та ухвалити заочне рішення на підставі наявних матеріалів справи, згідно вимог зазначених в ст., ст. 224 226 ЦПК України з врахуванням того, що позивач проти цього не заперечує. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що вимоги позивача - підлягають задоволенню. Відповідно до діючого законодавства, суд розглядає справу в межах заявлених вимог і ч., ч.1, 4 ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що вимоги позивача - підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ст., ст.47, 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Судом встановлено, що позивач з 10.05.2005 року до 31.10.2014 року працювала на підприємстві відповідача. 31.10.2014 року була звільнена за ст.38 КЗпП України за власним бажанням., що підтверджується трудовою книжкою (а.с. 5 - 6). При звільненні з роботи, їй не виплатили заборгованість по зарплаті у розмірі 12 584,80 грн., що підтверджується довідкою (а.с. 7). Згідно судового наказу, виданого Олександрійським міськрайонним судом 13 лютого 2015 року ( справа № 398/742/15-ц) на користь [PERSON] з ПАТ «Капустянський граніт» було стягнуто заборгованість по заробітній платі в сумі 12 584,80 грн. (а.с.9). До суду не надано даних про те, що судовий наказ виконаний. Між тим, згідно із ч. 1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, за наявності спору це питання вирішує суд. Таким чином, закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що належать йому; у разі невиконання такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст.117 КЗпП України відповідальність. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. При вирішенні даного спору, суд приймає до уваги те, що на день розгляду справи відповідач не виплатив позивачці заборгованість по зарплаті. В п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснено, що не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Рішенням Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі № 1-5/2012 вирішено, що в аспекті конституційного звернення положення ч.1ст.233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями ст., ст. 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Тобто, початок перебігу тримісячного строку за заявою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки починається з наступного дня після виплати всіх належних позивачу при звільненні сум. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позов про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні підлягає задоволенню за період з 01.11.2014 року по день ухвалення рішення судом, тобто по 29 липня 2015 року. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст.27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок). Згідно довідки, виданої Олександрійською філією ПАТ «Капустянський граніт» середньоденна заробітна плата позивача складала 108,16 грн. (а.с.8), її розрахунок не викликає сумніву. Звільнення позивача відбулося 31.10.2014 року. За період з 01.11.2014 року до 29.07.2015 року кількість робочих днів згідно з щорічним розрахунком норм тривалості робочого часу становить 184 дні ( в 2014 році: листопад 20 дн., грудень 23 дні; в 2015 році: січень 19 дн., лютий - 21 дн., березень 21 дн., квітень 21 дн., травень 18 дн., червень 20 дн., липень 21 день). За таких обставин на користь позивача необхідно стягнути середній заробіток за 184 робочих днів, що становить 19 901,44 грн. (розрахунок: 108,16 грн. х 184 роб.дн.). Відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Оскільки позивач при подачі позову звільнена від сплати судового збору (її вимоги виникли з трудових відносин), судові витрати необхідно віднести на рахунок відповідача, а тому відповідно до ст.88 ЦПК України, з відповідача в дохід держави необхідно стягнути судовий збір в сумі 243,60 грн..

Outcome: approved