Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-21 00:00:00

позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати за нею право власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS] (Радянській) в м. Новомосковську Дніпропетровської області в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], померлого 11 березня 2012 року. В обґрунтування позову зазначає, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 04 грудня 1998 року виданого Новомосковським житлово-експлуатаційним об'єднанням [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності належала квартира за № 11 в будинку за 48 по вул. Радянській (Гетьманській) в м. Новомосковську Дніпропетровської області. За життя 25 лютого 2012 року [PERSON] залишив заповіт на імя [PERSON], яким заповідав усе належне йому майно на день смерті. 11 березня 2012 року помер [PERSON]. У встановлений законом термін [PERSON] звернулася до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом. 19 вересня 2012 року нотаріус видав постанову про відмову у вчинені нотаріальної дії, оскільки спадкоємцем не було надано правовстановлюючих документів на спадкове майно. Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 вересня 2013 року визначено частки [PERSON], [PERSON] та [PERSON]В у спільному сумісному майні - квартирі [ADDRESS] (Радянській) в м. Новомосковську Дніпропетровської області в розмірі 1/3 частки кожному відповідно. Вказує, що право власності на майно зареєстроване належним чином, а документи, що підтверджують право власності находяться у відповідача, внаслідок чого відмова нотаріуса перешкоджає позивачу в реалізації спадкових прав. У судове засідання позивач не з'явилася, надала суду заяву у якій зазначила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд про розгляд справи за її відсутності, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач у судове засідання не з'явився, надав суду заперечення проти позову, в яких зазначив про можливість розгляду справи у свою відсутність. Заперечила проти позову, посилаючись на те, що померлий заповіту не складав, був недієздатним за тиждень до смерті. Вказала на факт підроблення заповіту. Вказала на неправомірність дій нотаріуса. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином, причини неявки суду не повідомила, заяву про розгляд справи за її відсутності не надавала. Від Новомосковської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника. У зв'язку з тим, що сторони в судове засідання не з'явились фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. На підставі свідоцтва про право власності на житло 04 грудня 1998 року виданого Новомосковським житлово-експлуатаційним об'єднанням, [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності належала квартира за № 11 в будинку за 48 по вул. Радянській (Гетьманській) в м. Новомосковську Дніпропетровської області. За життя, 25 лютого 2012 року [PERSON] склав заповіт, посвідчений державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори, відповідно до якого, заповідав все своє майно [PERSON]. У звязку з похилим віком та хворобою заповідача [PERSON], заповіт посвідчено за місцем його проживання за адресою: [INFO]. Заповіт записаний нотаріусом зі слів [PERSON]. У звязку з тим, що [PERSON] через хворобу не може особисто прочитати текст заповіту уголос та підписати його, за його дорученням текст заповіту до його підписання уголос зачитаний та підписаний запрошеними ним свідками [PERSON] та [PERSON]. Судом встановлено, що 11 березня 2012 року помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть. Згідно з матеріалами спадкової справи, з заявами про прийняття спадщини після [PERSON], померлого 11 березня 2012 року, до нотаріальної контори звернулися: дружина [PERSON], [INFO] із заявою про прийняття спадщини за законом, дочка - [PERSON] із заявою про прийняття спадщини за законом, дочка - [PERSON] із заявою про прийняття спадщини за заповітом. Постановою нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 19 вересня 2012 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки спадкоємцем не надано правовстановлюючих документів на спадкове майно. Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 вересня 2013 року визначено частки [PERSON], [PERSON] та [PERSON]В у спільному сумісному майні - квартирі [ADDRESS] (Радянській) в м. Новомосковську Дніпропетровської області в розмірі 1/3 частки кожному відповідно. Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 вересня 2013 року в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON], треті особи [PERSON], Новомосковська державна нотаріальна контора Дніпропетровської області про визнання заповіту нікчемним відмовлено. Рішення залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 червня 2015 року. Рішенням суду встановлено, що судом не встановлений той факт, що [PERSON]І не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, крім того, в разі доведеності цих обставин, цей факт не тягне нікчемності заповіту, в такому разі, можливо ставити питання про визнання заповіту недійсним у відповідності до ст.ст. 225 ЦК України, або ч.2 ст. 1257 ЦК України. Судом встановлено, що заповіт складений особою, яка мала на це право, заповіт складений з дотриманням вимог законодавства України щодо форми та посвідчення, тому, відсутні підстави, визначені ч.1 ст. 1257 ЦК України щодо нікчемності заповіту. Вирішуючи позовні вимоги суд виходить з наступного. У відповідності до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, не заборонених законом. Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно зі ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, зазначені в заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. У відповідності до ст.ст.1233, 1235, 1236 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. За ч.1 ст.1241 ЦК України, малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка). Розмір обов'язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення. У відповідності до Рішення Конституційного Суду України від 11 лютого 2014 року № 1-рп/2014 у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 1241 Цивільного кодексу України (справа про право на обовязкову частку у спадщині повнолітніх непрацездатних дітей спадкодавця), Конституційним судом визначено, що за своєю юридичною природою свобода розпорядження власністю шляхом вчинення заповіту (свобода заповіту) є одним із основоположних принципів спадкового права, при цьому вона не є абсолютною. Кодексом визначено обмеження волі заповідача щодо права розпоряджатися власністю (обмеження принципу свободи заповіту) шляхом установлення права окремої категорії осіб на обовязкову частку у спадщині. Право на обовязкову частку у спадщині мають малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки, які спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обовязкова частка) (абзац перший частини першої статті 1241 Кодексу). Отже, принцип свободи розпорядження власністю шляхом вчинення заповіту передбачає широкий обсяг правомочностей заповідача, згідно з якими він своїм волевиявленням може вплинути на зміст спадкових правовідносин. Однак застосування цього принципу обмежується законодавчо встановленою для окремої категорії спадкоємців гарантією, за якою, незалежно від змісту заповіту, особи, визначені в частині першій статті 1241 Кодексу, спадкують половину частки, яка належала б їм у разі спадкування за законом. Перелік осіб, які мають право на обовязкову частку у спадщині, встановлений указаними положеннями Кодексу, є вичерпним і дає підстави віднести цих осіб до членів сімї чи найближчих родичів спадкодавця. Конституційний Суд України, розкриваючи зміст поняття «повнолітні непрацездатні діти», що використовується в абзаці першому частини першої статті 1241 Кодексу щодо права на обовязкову частку у спадщині, ґрунтується на положеннях частини третьої статті 75 Сімейного кодексу, який відносить до категорії «непрацездатні» інвалідів I, II та III групи, а також пенсійного законодавства та законів України, які регулюють соціальне страхування і визначають поняття «непрацездатний». Так, згідно з частиною четвертою статті 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» від 15 липня 1999 року № 966ХIV (далі Закон № 966), абзацом сімнадцятим частини першої статті 1 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року № 1058IV з наступними змінами (далі Закон № 1058) до непрацездатних належать, зокрема, особи, які визнані інвалідами в установленому законом порядку. Згідно з частиною четвертою статті 1 Закону України «Про прожитковий мінімум», до осіб, які втратили працездатність, відносяться особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку, особи, які досягли пенсійного віку, що дає право на призначення пенсії на пільгових умовах, та непрацюючі особи, визнані інвалідами в установленому порядку. Відповідно до абзацу сімнадцятого частини першої статті 1 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» непрацездатні громадяни - особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку або визнані інвалідами, у тому числі діти-інваліди, а також особи, які мають право на пенсію у зв'язку з втратою годувальника відповідно до цього Закону. Ст.1268 ЦК України передбачає, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Матеріали справи свідчать, що один зі спадкоємців за законом [PERSON] на час смерті [PERSON] досягла пенсійного віку, а тому має право на обов`язкову частку у спадщині. За таких обставин, враховуючи підтвердження матеріалами справи: факту належності померлому за життя нерухомого майна, який останній набув у власність; факту своєчасного звернення із заявою про прийняття спадщини позивача, відповідача, третьої особи-2; відмову позивачу нотаріусом у вчиненні нотаріальної дії через відсутність належних правовстановлюючих документів на майно, відсутність доказів відчуження спадкового майна спадкодавцем на користь інших осіб; наявність заповіту, складеного належним чином - суд приходить до висновку що позивач, як спадкоємець за законом має право на спадкове майно за винятком обов`язкової частки у спадщині, належній відповідачу і позов підлягає частковому задоволенню. Визначаючи розмір частки на спадкове майно, суд виходить з того, що на момент смерті спадкодавцю належали 1/3 частка у майні, що загалом становить 3/9 частки. Спадкоємцями померлого за законом першої черги є позивач, відповідач третя особа-2 і у випадку спадкування за законом, частки у спадщині становили б 1/9, 1/9 та 1/9. Таким чином, з урахуванням заповіту, складеного на користь позивача, останній повинно належати 5/18 частини у праві власності. В зв'язку з наведеним, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані і підлягають задоволенню частково. Доводи та посилання відповідача на недійсність заповіту спростовуються наданим суду рішенням, відсутністю доказів на підтвердження недійсності заповіту. Також, за ст.88 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: partial