Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-25 00:00:00

Позивач звернулася до суду з зазначеним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що рішенням сесії Терешківської сільської ради Полтавського району Полтавської області від 28 листопада 2010 року її обрано на посаду секретаря Терешківської сільської ради Полтавського району Полтавської області. За заявою позивачки розпорядженням голови Терешківської сільської ради № 41 о/с від 20.08.2013 року їй надана відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, з 22 серпня 2013 року по 1 травня 2016 року включно. У зв'язку зі скрутним матеріальним становищем та бажанням працювати 02.10. 2014 року [PERSON] на ім'я голови Терешківської сільської ради подала заяву про переривання відпустки і достроковий вихід на роботу з 16.10.2014 року. Проте всупереч вимогам закону її заява не була розглянута головою Терешківської сільської ради, яка повинна була б видати відповідне розпорядження, а поставлена на розгляд тридцять другої сесії шостого скликання Терешківської сільської ради і 28.10.2014 року, яка прийняла рішення про відмову у відкликанні секретаря Терешківської сільської ради [PERSON] з відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Просила визнати протиправним та скасувати рішення тридцять другої сесії шостого скликання Терешківської сільської ради Полтавського району Полтавської області від 28.10.2014 року; визнати незаконною бездіяльність голови Терешківської сільської ради Полтавського району Полтавської області Лепейко Лідії Іванівни та зобов'язати її розглянути заяву [PERSON] від 02.10.2014 року про переривання відпустки та достроковий вихід на роботу; стягнути з Терешківської сільської ради Полтавського району Полтавської області на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та 5 000 грн. моральної шкоди. У судовому засіданні позивач свої вимоги підтримала, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Представник Терешківської сільської ради Полтавського району Полтавської області- вона ж голова Терешківської сільської ради Лепейко Л.І. - позов не визнала повністю, посилаючись на те, що згідно з законом виключно на пленарних засіданнях ради вирішується питання про обрання на посаду та звільнення секретаря сільської ради, тому дане питання було винесено на розгляд сесії, яка і прийняла відповідне рішення. Окрім того, [PERSON] неналежно виконувала свої посадові обов'язки до відпустки, тому просила у позові відмовити повністю. Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали адміністративної справи, приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з таких підстав. Встановлено, що [PERSON] 16.11.2010 року обрана на посаду секретаря Терешківської сільської ради Полтавського району Полтавської області, що підтверджується копією трудової книжки(а.с.9) та визнається сторонами. Розпорядженням голови Терешківської сільської ради № 41 о/с від 20.08.2013 року [PERSON] надана відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, з 22 серпня 2013 року по 1 травня 2016 року включно(а.с.13). [PERSON] 02.10.2014 року на ім'я голови Терешківської сільської ради Лепейко Л.І. подала заяву про переривання відпустки і достроковий вихід на роботу з 16.10.2014 року(а.с.12). Рішенням тридцять другої сесії шостого скликання Терешківської сільської ради від 28.10.2014 року відмовлено у відкликанні секретаря Терешківської сільської ради [PERSON] з відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку на підставі п. 1 ст. 50 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»(а.с.11). Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державного місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до п. 1, 7, 20 ч. 4 ст. 42, ст. 59 Закону «Про місцеве самоврядування в Україні» сільський голова забезпечує здійснення у межах наданих законом повноважень органів виконавчої влади на відповідній території, додержання Конституції та законів України, виконання актів Президента України та відповідних органів виконавчої влади, здійснює керівництво апаратом ради, видає розпорядження у межах своїх повноважень. Згідно з ч.3 ст.20 Закону України «Про відпустки»та ч.1 ст.181 КЗпП України відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку надається за заявою жінки повністю або частково в межах установленого періоду й оформляється наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу. Частиною 3 статті 179 КЗпП України визначено, що за бажанням жінки їй надається відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з виплатою за ці періоди допомоги відповідно до законодавства. З аналізу вищезазначених норм закону вбачається, що жінка може на свій розсуд у будь-який час до закінчення строку відпустки припинити її і вийти на роботу. Для цього їй слід подати заяву на ім'я керівника принаймі за день до виходу на роботу, щоб керівник мав змогу звільнити працівника, прийнятого на місце працівниці за строковим трудовим договором. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог у частині визнання протиправним та скасування рішення тридцять другої сесії шостого скликання Терешківської сільської ради Полтавського району Полтавської області від 28.10.2014 року; визнання незаконною бездіяльність голови Терешківської сільської ради Полтавського району Полтавської області Лепейко Лідії Іванівни та зобов'язання її розглянути заяву [PERSON] від 02.10.2014 року про переривання відпустки та достроковий вихід на роботу. Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Пунктом 13 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року встановлено, що судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП (за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Пункт 9 вказаної вище постанови визначає, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Встановлено, що [PERSON] була позбавлена права працювати та одержувати відповідну оплату праці, що призвело до моральних страждань, тому суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на її користь моральну шкоду у розмірі 1 000 грн. У частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу позов задоволенню не підлягає з таких з підстав. Частиною 2 ст.235 КЗпП України встановлено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більше як за один рік. Оскільки позивачем вимоги про поновлення її на роботі не заявлялися, також не виносилось судом рішення про поновлення її на роботі, тому правові підстави для стягнення середнього заробітку відсутні. Питання щодо судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial