Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-16 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу на виїзд дитини без згоди батька, мотивуючи позовну заяву тим, що з 17.07.2009 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням суду від 20.11.2017 року було розірвано. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - сина [PERSON] , [INFO] . В зв`язку з проведенням антитерористичної операції на сході України, а також небезпекою, яка виникла в м. Донецьк, влітку 2014 року позивач разом із чоловіком та малолітнім сином переїхали до м. Вінниці. Після кількох тижнів спільного проживання на новому місці відповідач залишив сім`ю та проживає окремо. З того часу відповідач жодного разу не відвідував свою сім`ю та не приймав участі у вихованні свого сина. Позивач зазначає, що в м. Донецьк, тобто на неконтрольованій території, в неї залишилися родичі похилого віку, а саме бабуся, яку час від часу необхідно провідувати. Проте, для переміщення з малолітнім сином через лінію зіткнення у межах Донецької області, їй необхідна згода батька, а отримати її немає жодної можливості, тому [PERSON] змушена звернутись до суду з даним позовом та просить надати дозвіл неповнолітньому [PERSON] , [INFO] , на нетривалі неодноразові поїздки на тимчасово неконтрольовану територію Донецької області без дозволу (згоди) і супроводу батька дитини - [PERSON] , протягом одного року з дня набрання рішенням суду законної сили у супроводі матері [PERSON] . В судове засідання позивач не з`явилася, проте подала до суду заяву в якій зазначила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Справу просила розглядати у її відсутність. Також не заперечила проти ухвалення заочного рішення. Судові витрати просила покласти на відповідача. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча про час, дату та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Заяв та заперечень від відповідача до суду не надходило. Згідно із ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявляти клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився у судове засідання, про причини неявки не повідомив, не подав відзив і позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов висновку про те, що позов слід задовольнити з таких підстав. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 20.11.2017 року у справі № 127/19594/17 було розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] зареєстрований 17 липня 2009 року у Донецькому міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, про що зроблено відповідний запис за №543 (а.с. 17). Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - сина [PERSON] , [INFO] (а.с. 10). Зі змісту довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради №0000315144 від 31.08.2017 року вбачається, що [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , однак фактичне місце її проживання: [ADDRESS] (а.с. 11). Аналогічні відомості про місце реєстрації та фактичного місця проживання відносно сина позивача - [PERSON] , підтверджуються довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради №0000315164 від 31.08.2017 року (а.с. 12). Слід відзначити, що заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 09.01.2019 року у справі №127/25967/18, яке набрало законної сили, вже надавався дозвіл неповнолітньому [PERSON] на поїздки на тимчасово неконтрольовану територію Донецької області без дозволу (згоди) і супроводу батька дитини (а.с. 18-21). Судом встановлено, що в м. Донецьк залишилась проживати бабуся позивача - [PERSON] , [INFO] (а.с. 22-25) та у неї виникає необхідність її відвідувати, а оскільки відповідач знаходиться на території Автономної Республіки Крим, позивач не має можливості взяти у відповідача дозвіл на вивіз малолітнього сина до м. Донецьк, яке на даний час знаходиться на тимчасово окупованій території. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікованої Постановою Верховної Ради №789-ХІІ від 27.02.1991р.) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Положенням ч.3 ст. 9 вказаної вище Конвенції визначено право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини, а у статті 18 даної Конвенції зазначено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У статті 4 Конвенції «Про контакт з дітьми» від 15 травня 2003 року, яка ратифікована Україною Законом №166- V від 20.09.2006 року та набрала чинності для України з 1 квітня 2007 року зазначено, що дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини. За змістом ст. 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом. Відповідно до вимог статті 7 СК України, дитині має бути забезпечена можливість здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. За змістом положень статей 141, 150-152, 155, 157 СК України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Батьки зобов`язані забезпечити дитині належні виховання, розвиток, матеріальне забезпечення. За загальним правилом питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 11 Законом України «Про охорону дитинства» закріплено, що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно із ч. 2 ст. 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21січня 1994 року №3857-ХІІ регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв`язання спорів у цій сфері. Відповідно до частини першої статті 1 даного Закону громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в`їхати в Україну. Згідно з пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою КМУ від 27 січня 1995 року №57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема, у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Пунктом 5.1.1 Тимчасового порядку контролю за переміщенням осіб через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей, затвердженого наказом першого заступника керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України (керівника Антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей) від 14 квітня 2017 року № 222-ог (зі змінами і доповненнями), передбачено, що в`їзд на тимчасово неконтрольовану територію дітей, які не досягли 16-річного віку, здійснюється з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 № 57. Відповідно до роз`яснень Верховного Суду України, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. З огляду на викладене вище, у разі відсутності згоди одного з батьків питання про виїзд неповнолітнього за кордон вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з`ясуванням питання про країну виїзду, строку та мети виїзду. Разом з тим, відмовити у наданні такого права суд може тільки у тому випадку, якщо таке рішення шкодить найвищим інтересам дитини. На підставі наведеного, з метою захисту інтересів дитини, для забезпечення її гармонійного, духовного, морального розвитку, розширення кругозору, суд вважає необхідним надати дозвіл на нетривалі неодноразові поїздки на тимчасово неконтрольовану територію Донецької області дитини - [PERSON] , [INFO] , у супроводі матері [PERSON] , протягом одного року з дня набрання рішенням суду законної сили, без дозволу (згоди) і супроводу батька дитини - [PERSON] . Оскільки позивачу було відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі, тому згідно зі ст. 141 ЦПК України, судовий збір слід стягнути з відповідача в дохід держави в розмірі 768,40 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved