Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-21 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просила вселили її та малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , в будинок по [ADDRESS] . Стягнути з відповідачів на її користь моральну шкоду в сумі 76 000 грн., яку розподілити між ними наступним чином: стягнути з відповідача [PERSON] 10 000 грн. моральної шкоди за незаконне виселення її із житла восени 2018 року; стягнути з відповідача [PERSON] на її користь, як законному представнику, 12 000 грн. моральної шкоди, завданої малолітньому [PERSON] , [INFO] , незаконним виселенням його із житла взимку 4 грудня 2018 року, стягнути з відповідача [PERSON] на її користь, як законному представнику, 12 000 грн. моральної шкоди, завданої малолітній [PERSON] , [INFO] , незаконним виселенням її із житла взимку 4 грудня 2018 року, стягнути з відповідача [PERSON] на її користь, як законному представнику, 12 000 грн. моральної шкоди, завданої малолітній [PERSON] , [INFO] , незаконним виселенням її із житла взимку 4 грудня 2018 року, стягнути з відповідача [PERSON] на її користь, як законного представника малолітніх дітей, яким завдано моральну шкоду бездіяльністю баби при виселенні із житла її внуків взимку 4 грудня 2018 року в розмірі 5 000 грн. на кожну дитину, а всього 15 000 грн., стягнути з відповідача [PERSON] на її користь, як законному представнику малолітніх дітей, яким завдано моральну шкоду бездіяльністю діда при виселенні із житла його внуків взимку 4 грудня 2018 року в розмірі 5 000 грн. на кожну дитину, а всього 15 000 грн. Позов обґрунтовано тим, що [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу і є батьками трьох малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Вказані особи проживали однією сім`єю більше 10 років у будинку по [ADDRESS] , який належить батькам [PERSON] - його матері відповідачу [PERSON] (76/100) та його батьку відповідачу [PERSON] (24/100). Батьки чоловіка дали згоду на її вселення та проживання у вказаному будинку разом з дітьми, які є їх внуками. Як багатодітна мати [PERSON] отримувала на вказане домоволодіння відповідачів по [ADDRESS] пільги з оплати електроенергії, твердого палива тощо. Крім того, як члени сім`ї, вони вкладали значні кошти в ремонт будинку. Зокрема, позивач вкладала кошти, які отримувала як допомогу після народження дітей. Однак, осінню 2018 року [PERSON] вигнав спочатку позивачку з будинку, а 4 грудня 2018 року, близько 7 години ранку, вигнав з будинку по [ADDRESS] , і їхніх дітей. Батьки відповідача [PERSON] в порушення ст.ст. 257, 258, 265 Сімейного кодексу України не стали на захист своїх малолітніх внуків, яких незаконно позбавили житла. У зв`язку з протиправною поведінкою відповідачів та незаконним позбавленням житла позивача та її дітей, їм завдана моральна шкоди, яка полягає у душевних стражданнях. Після незаконного виселення позивач з трьома малолітніми дітьми була змушена шукати житло, що призвело до хвилювання, порушення нормального укладу життя. Діти зазнали стресу та довгий час перебували у шоковому стані. Розмір моральної шкоди, яка завдана позивачу та її дітям, позивач оцінює у 76000,00 грн. Відповідачі відзив не подали, про наявність поважних причин, які перешкоджають його подачі, суд не повідомлено, тому відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позов підтримала та просила задовольнити. При цьому зазначила, будучи круглою сиротою проживала в інтернаті, неповнолітньою завагітніла та батьки відповідача [PERSON] запевнили її, що вона буде безперешкодно проживати за адресою [ADDRESS] . Кошти отримні позивачем від держави для придбання житла надані як дитині сироті, та кошти отримані при народженні дітей були витрачені для ремонту будинку за адресою [ADDRESS] [PERSON] знайшов собі іншу жінку, та вигнав позивача з дітьми з будинку за адресою [ADDRESS] Відповідачі в судові засідання не з`являлися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, судові повістки повернулися на адресу суду не врученими адресату, з відміткою пошти «За закінченням терміну зберігання». Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, у якій просив розгляд справи проводити без його участі та у заяві вказав, що позов у частині вселення малолітніх дітей підтримує. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки, не подав відзив, позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Враховуючи, що в матеріалах справи зібрано достатньо доказів про взаємовідносини сторін, на підставі ст.ст. 211, 280 ЦПК України суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності відповідачів. Вислухавши пояснення позивача, свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволення частково з наступних підстав. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , ( копій свідоцтв про народження дітей а.с. 8-10) Згідно довідки №302/08 від 15.02.2019 року, яка видана Управлінням соціального захисту населення Богунського району Департаменту соціальної політики Житомирської міської ради, [PERSON] , [INFO] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] , перебуває на обліку в Єдиному державному автоматизованому реєстрі осіб, які мають право на пільги як багатодітна сім`я та користується пільгами відповідно до законодавства України. (а.с. 13) 18.02.2019 року АТ «Житомиробленерго» видано [PERSON] довідку № 442 про те, що вона отримувала за місцем свого проживання за адресою: [ADDRESS] , пільгу за споживання електроенергії як багатодітна сім`я. (а.с. 12) Згідно копії Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, будинок за адресою: [ADDRESS] , належить на праві приватної власності [PERSON] (76/100) та [PERSON] (24/100). (а.с. 11) Частиною 1 ст. 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Право на судовий захист закріплено у ст. 4 ЦПК як право на звернення до суду за захистом, згідно з яким кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 405 ЦК України визначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Згідно положень ч. 2, 4 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Положеннями статті 64 ЖК України передбачено, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Відповідно до ст. 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини другої ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Допитані у судовому засіданні у якості свідків [PERSON] та [PERSON] вказали, що вони є рідними сестрами позивачки. Пояснили, що [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім`єю за адресою: [ADDRESS] , протягом 13 років. [PERSON] виховувалась в інтернаті та завагітніла у 14 років від [PERSON] , після чого він забрав її для спільного проживання за вказаною адресою. [PERSON] після від`їзду на заробітки одружився з іншою жінкою, у них народилася дитина. Нова сім`я [PERSON] приїхала проживати у м. Житомир, після чого [PERSON] вигнав [PERSON] із спільного помешкання, а згодом вигнав і їхніх спільних дітей, вказані обставини мали місце в зимку. Коли діти з`явилися до свідка [PERSON] , то були сильно переохолоджені та голодні. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] протягом тривалого часу спільно проживали, мали загальний бюджет, виховували спільних дітей. В судовому засіданні [PERSON] підтвердила, що вона вселилася до спірного помешкання на законних підставах як член сім`ї [PERSON] , на що його батьки, які є власниками житла, надали згоду на проживання та протягом 13 років проживала у ньому. Крім того, іншого житла [PERSON] не має. Статтею 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Стеттею 18 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Таким чином, малолітні діти мають право проживати у будинку, за місцем проживання їхнього батька. Виселення їх із вказаного житлового приміщення суперечить не лише вимогам закону, а й вимогам моралі та справедливості. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. Навіть, якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції. Отже, врахування пропорційності, яке є принципом цивільного судочинства (пункт 6 частини третьої статті 2, стаття 11 ЦПК України) забезпечує розумний баланс між інтересами позивача і відповідачів. Такого правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові № № 344/9828/16-ц від 14.08.2019 року. Відповідно до вимог ст. 23 ЦПК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відшкодування моральної (немайнової) шкоди служить виключно меті захисту особистих немайнових прав, які є абсолютними, право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зав`язку між порушенням та моральною шкодою. Верховний Суд України у Постанові Пленуму № 4 від 31.03.1995 року вказав, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. З урахуванням обставин, які наведені позивачем щодо відшкодування моральної шкоди, суд приходить до висновку про правомірність заявлених вимог про відшкодування моральної шкоди, оскільки, як було встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, відповідачем [PERSON] було неправомірно позбавлено позивача та її дітей житла, їх було позбавлено житла без попередження, у холодну пору року, що призвело до моральних переживань з боку як позивача, так і її дітей. Тому, беручи до уваги характер та обсяг страждань, яких зазнала позивач та її діти, характер немайнових втрат, тяжкість вимушених змін у їх життєвих стосунках, час та зусилля, витрачені позивачкою для захисту її прав, суд вважає, що позовні вимоги у частині стягнення з [PERSON] моральної шкоди підлягають задоволенню. Разом з тим, відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується за наявності деліктних правовідносин, які включають протиправні дії, вину, причинний зв`язок та наявність шкоди. Позивачем не доведено вину відповідачів [PERSON] та [PERSON] у спричиненні шкоди, тобто відсутні підстави для покладання на них відповідальності, отже позовні вимоги у частині стягнення моральної шкоди из даних відповідачів задоволенню не підлягають. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках Відповідно до ч. 5 ст. 263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На підставі вищевикладеного, оцінивши обставини справи, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] в інтересах малолітніх [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа орган опіки та піклування виконавчий комітет Житомирської міської ради про вселення та відшкодування моральної шкоди підлягає частковому задоволенню, оскільки позивача та її малолітніх дітей було незаконно позбавлено житла, чим також завдано моральної шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідача [PERSON] на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1536, 80 грн.

Outcome: approved