Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-30 00:00:00

Позивач звернулася до суду з даним позовом, зазначивши, що 13.04.2008 р. вона була обрана головою правління СТ «Дружба» із заробітною платою 700 грн. в місяць, а 30.08.2010 р. на засіданні правління її звільнили з даної посади. Проте на час звільнення їй не виплатили заборгованість по заробітній платі у розмірі 3934 грн. Також не виплатили компенсацію за невикористану відпустку за 2 роки 4 місяця 17 днів у розмірі 1665,93 грн. Вказані суми не виплачені їй по теперішній час, у звязку з чим окрім них позивач просить стягнути ще середній заробіток за затримку розрахунку. Оскільки з порушенням своїх трудових прав вона зазнала моральної шкоди, то в рахунок її відшкодування просить стягнути з відповідача 1000 грн. Позивач та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали у повному обсязі та додатково пояснили, що трудової книжки у [PERSON] не було, також не було відомостей по заробітній платі, а останнім днем її роботи було 26 серпня 2010 року. Представник відповідача [PERSON] позов не визнав повністю та пояснив, що [PERSON] на посаді голови правління працювала з 01.07.2008 р. Їй була встановлена заробітна плата у розмірі 525 грн., але всі документи за час її роботи були втрачені та їх ніхто не відновлював. Також відсутні будь-які відомості щодо відпусток позивача. СТ «Дружба» ніякої заборгованості перед [PERSON] не має. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні ним правовідносини. Згідно з випискою з протоколу загальних зборів членів СТ «Дружба» від 13.04.2008 р. [PERSON] обрана на посаду голови правління товариства, а відповідно до протоколу засідання правління СТ «Дружба» від 29.08.2010 р. вона звільнена від займаної посади з 30.08.2010 р. на підставі поданої 22.08.2010 р. заяви у звязку з хворобою. Згідно зі ст.115 Кодексу законів про працю України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плати виплачується напередодні. З наданих суду індивідуальних відомостей про застраховану особу УПФУ в Жовтневому районі м. Маріуполя від 27.09.2011 р. за формою ОК-5 вбачається, що [PERSON] працювала у СТ «Дружба» у вищевказаний час та отримувала заробітну плату у різні місяці у розмірі від 535 грн. до 1780 грн. При цьому сторонами визнано та підтверджується довідкою СТ «Дружба» №4 від 16.09.2011 р., що бухгалтерські документи товариства викрадені та не відновлені. Разом з тим позивачем не надано жодного документу щодо визначення її заробітної плати саме на рівні 700 грн. в місяць. Натомість відповідачем надані копії протоколу загальних зборів від 22.06.2008 р. із зазначенням, що оклад голови правління здійснений з рахунку мінімальної заробітної плати в розмірі 525 грн., та кошторису СТ «Дружба» на 2009-2010 рр. за підписом голови правління [PERSON], в якому зазначені витрати на її посаду в розмірі 7800 грн. Також судом досліджені податкові розрахунки сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку за формою №1ДФ, які подавались до Жовтневої міжрайонної ДПІ м. Маріуполя головою правління СТ «Дружба» [PERSON] за період ІІІ квартал 2008 р. ІІІ квартал 2010 р., в яких зазначені суми нарахованого та виплаченого доходу позивачу. Окрім того, у розрахунках суми страхових внесків на загальнообовязкове державне пенсійне страхування, що підлягають сплаті за липень-грудень 2008 р. та жовтень-листопад 2009 р., які подавались до УПФУ в Жовтневому районі м. Маріуполя головою правління СТ «Дружба» [PERSON], зазначено про відсутність будь-якої заборгованості з виплати заробітної плати. Згідно із ч.3 ст.10 та ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Оскільки [PERSON] не доведена належними доказами наявність у СТ «Дружба» перед нею заборгованості по заробітній платі в сумі, то в цій частині позов задоволенню не підлягає. Статтю 2 Закону України «Про відпустки» передбачено, що право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи (далі - підприємство). Згідно ст.6 Закону України «Про відпустки» щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Власник або уповноважений ним орган зобов'язаний вести облік відпусток, що надаються працівникам (ч.12 ст.10 Закону України «Про відпустки»). Відповідно до ч.1 ст.24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Відповідачем не надано будь-яких доказів на спростування доводів позивача щодо невикористання нею основних щорічних відпусток за час роботи, у звязку з чим на її користь підлягає стягненню грошова компенсація, яка не була виплачена при звільненні. Як передбачено частиною другою статті 21 Закону України «Про відпустки», порядок обчислення заробітної плати працівникам за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, та компенсації за невикористані відпустки, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Зазначений Порядок затверджено постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 8 лютого 1995 року №100 (далі Порядок № 100). Пунктом 2 Порядку №100 встановлено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться з урахуванням виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Працівникові, який пропрацював на підприємстві менше року, середня заробітна плата обчислюється з урахуванням виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку. Відповідно до пункту 7 Порядку № 100 нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях, провадиться діленням сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, установлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки. З матеріалів справи вбачається, що в період з грудня 2009 року по березень 2010 року [PERSON] не працювала за рішенням правління у звязку з закінченням дачного сезону, що підтверджується як відомостями пенсійного органу про суми заробітку позивача, так й офіційними листами СТ «Дружба» на адресу контролюючих органів. Таким чином, заробітна плата за останні 12 місяців роботи [PERSON] (з травня 2009 р. по серпень 2010 р.) складає 8000 грн., яка ділиться на 248 робочих днів за цей період, і одержаний результат 32,26 грн./день перемножується на 49 днів невикористаної відпустки за 2 роки 17 днів праці, внаслідок чого компенсація за невикористану відпустку складає 1580,74 грн., а не 1665,93 грн., як просить стягнути позивач. Згідно ст.116 Кодексу законів про працю України при звільненні робітника виплата всіх сум, належних йому від підприємства, установи, організації, проводиться у день звільнення. Якщо робітник у день звільнення не працював, то вказані суми повинні бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим робітником вимоги про розрахунок. Відповідно до ч.1 ст.117 Кодексу законів про працю України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому робітнику сум у строки, вказані ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити робітнику його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Виходячи із змісту наведених норм, право працівника на отримання середнього заробітку за весь час затримки виплати підприємством звільненому працівникові усіх сум, що йому належать, як компенсація порушеного права на своєчасне отримання винагороди за працю при звільненні, знаходиться у залежності від вини підприємства. На виконання положень частини другої статті 214 Цивільного процесуального кодексу України, застосовуючи положення статті 117 КЗпП України, суд враховує висновки Верховного Суду України, що викладені ним у постанові від 03 липня 2013 року по справі №6-64цс13, зокрема: відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. Оскільки в день звільнення [PERSON] не працювала, а вимогу про виплату їй всієї заборгованості по заробітній платі предявила лише 11.05.2015 р., що підтверджується книгою вхідної кореспонденції СТ «Дружба», тому середнім заробітком повинен бути оплачений період затримки розрахунку з 12.05.2015 р. по день винесення рішення судом. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У звязку з цим середній заробіток за час затримки розрахунку складає: заробіток [PERSON] за червень та липень 2010 р. 1400 грн. / 43 робочих дня за цей же період = 32,56 грн. середньоденна заробітна плата * 142 робочих дня за вищевказаний період = 4623,52 грн. Верховний Суд України в п.20 постанови Пленуму «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року №13 роз'яснив, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. У разі не проведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Такі ж правові позиції наведені в постановах Верховного Суду України від 24 жовтня 2011 р. у справі №6-39цс11 та від 21 листопада 2011 року у справі №6-60цс11. З урахуванням наведеного та загальних засад цивільного законодавства суд вважає середній заробіток в сумі 1000 грн. співрозмірним відшкодуванням за час затримки розрахунку при звільненні. Щодо стягнення моральної шкоди, то відповідно до ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. За п.8\~\~вказаної постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Встановлено, що відповідач порушив право позивача на отримання своєчасного повного розрахунку, чим спричинив їй моральну шкоду, тому суд вважає необхідним з урахуванням наведеного обґрунтування спричиненої шкоди, розміру невиплаченої при розрахунку грошової суми та строку невиплати позовні вимоги в цій частині з урахуванням принципу справедливості та розумності, передбаченого ст.23 ЦК України, задовольнити частково та стягнути з відповідача на користь позивача у відшкодування моральної шкоди 500 грн. Зважаючи на те, що позивач на підставі пункту першого частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, розмір якого у справах даної категорії складає 487 гривень 20 копійок, тому в силу положень частини третьої статті 88 Цивільного процесуального кодексу України суд стягує з відповідача вказану суму судового збору в дохід держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial