Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-19 00:00:00

позивач звернулася до суду з позовом, в якому просила: встановити факт, що має юридичне значення, а саме, що правовстановлюючий документ - свідоцтво про право на спадщину за законом на частку житлового будинку, розташованого за адресою: вул. Леніна, 191, смт. Губиниха Новомосковського району Дніпропетровської області, видане 10 березня 1976 року Новомосковською державною нотаріальною конторою, реєстраційний № 912, зареєстроване в Новомосковському бюро технічної інвентаризації, в реєстровій книзі за № 920-4 видане [PERSON], померлій 01 лютого 2015 року; визнати за [PERSON], реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER], право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними побудовами та спорудами № 191, що розташований по вулиці Центральна в смт. Губиниха Новомосковського району Дніпропетровської області, що в цілому складається з: житлового будинку А, розміром 22,6 кв.м. - житлової площі та 52,0 кв.м. - загальної площі, сіней а, сараю Б, літньої кухні-В, вбиральні Г, колодязю - № 1, хвіртки № 2, огорожі № 3, воріт № 4, в порядку спадкування за законом після смерті матері, [PERSON], померлої 01 лютого 2015 року. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 01 лютого 2015 року померла мати позивача [PERSON]. Після смерті матері залишилось спадкове майно 1/2 частина будинку № 191, розташованого по вул. Леніна (нині - Центральна) в смт. Губиниха Новомосковського району Дніпропетровської області. Після смерті матері позивач своєчасно звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини на частину спадкового будинку, однак у видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріусом було відмовлено, в звязку з тим, що надано свідоцтво про смерть [PERSON] та свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 10 березня 1976 року Новомосковською державною нотаріальною конторою за р. № 912 на імя [PERSON], в якому наявні виправлення в номері спадкового будинку, не застережені підписом посадової особи і печаткою установи, яка видала документ, що суперечить вимогам ст. 47 ЗУ «Про нотаріат», п. 1 глави 8 розділу 1 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, п. 6.24 Правил ведення нотаріального діловодства, а також відмінні імя спадкодавця та власника, що не дає можливості видати свідоцтво про право на спадщину на частку зазначеного будинку. Вказує, що при оформленні свідоцтва про право на спадщину за законом від 10 березня 1976 року, виданого Новомосковською державною нотаріальною конторою за № 912 на житловий будинок № 191, що розташований по вулиці Леніна в смт. Губиниха Новомосковського району Дніпропетровської області нотаріусом була допущена помилка щодо імені особи, зазначеної в свідоцтві, а саме замість вірного імені матері «Феодора», помилково зазначене ім`я «Феодоро», адже і в паспорті, і в усіх інших документах імя матері - «Феодора». Представник позивача до суду не з`явилась, надавши суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала та просила позов задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяву про розгляд справи за його відсутності не надавав. Від третьої особи надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника Згідно ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв'язку з тим, що сторони в судове засідання не з'явились фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З урахуванням зазначених положень закону та думки позивача, який в наданій заяві не заперечував проти заочного розгляду справи, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Вивчивши матеріали справи, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги з огляду на наступні обставини. Батьком та матір`ю позивача є [PERSON] та [PERSON] /а.с.10/. [PERSON] померла 01 лютого 2015 року /а.с.9/. 10 березня 1976 року Новомосковською державною нотаріальною конторою видано свідоцтво про право на спадщину за законом, після смерті [PERSON], зареєстроване в реєстрі за № 912, відповідно до якого спадкоємцями померлого [PERSON] вказано [PERSON] та [PERSON]. Майно, на яке видане свідоцтво складається з житлового будинку з надвірними побудовами та спорудами № 155, що розташований по вулиці Леніна в смт. Губиниха Новомосковського району Дніпропетровської області. Означене свідоцтво містить закреслення ручкою в частині номеру спадкового будинку, зокрема, номер 155 перекреслено та вказано ручкою № 191, виправлення не застережені підписом та печаткою. В верхній лівій частині свідоцтва міститься примітка: Змінилася адреса з вул. Леніна, 155 на вул. Леніна, 191, 03.06.89 р. та підпис особи. Виправлення застережене печаткою. Позивач звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за законом та заповітом після [PERSON] 24 червня 2015 року та 12 березня 2016 року подала заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на частку житлового будинку. Матеріали спадкової справи містить копію заповіту, складеного [PERSON] 07 жовтня 1992 року, посвідченого секретарем виконкому Губиниської селищної ради народних депутатів, у відповідності до якого [PERSON] заповіла 1/2 частину житлового будинку, розташованого по вулиці Леніна, 155 в смт. Губиниха Новомосковського району Дніпропетровської області [PERSON]. Листом нотаріуса від 12 березня 2016 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину з підстав наявності виправлень в правовстановлюючому документі в частині номеру спадкового майна, відмінностей в прізвищі спадкодавця та власника спадкового майна /а.с.73/. Розглядаючи позовні вимоги, суд виходить з наступного. Згідно п. 6 ч.1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, імя, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з імям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Не допускається вирішення справи в порядку окремого провадження, якщо заява містить вимогу про визнання права, зокрема права власності. У порядку окремого провадження можуть розглядатися заяви про належність правовстановлюючого документу. Проте судам потрібно враховувати, що якщо нотаріусом відмовлено особі в оформленні права на спадщину (видачі, свідоцтва про право на спадщину), вона може звернутися до суду за захистом своїх прав відповідно до ст. 16 ЦК та п. 23 ППВСУ від 30 травня 2008 № 7. Оцінюючі вищенаведені докази по справі в їх сукупності, зокрема, щодо прізвища та по батькові спадкодавця, місця її проживання, даних, вказаних в технічному паспорті, виданому 31 березня 1989 року Новомосковським міським БТІ /а.с.14/, суд приходить до висновку, що правовстановлюючий документ - свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 10 березня 1976 року Новомосковською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 912, зареєстроване в Новомосковському бюро технічної інвентаризації, в реєстровій книзі за № 920-4 на спадкове майно - житловий будинок, розташований за адресою: вул. Леніна, 191, смт. Губиниха Новомосковського району Дніпропетровської області, належний [PERSON], померлому 24 травня 1971 року видане на ім`я [PERSON] та [PERSON], видане на ім`я [PERSON], померлої 01 лютого 2015 року та [PERSON]. Вирішуючи позовні вимоги в частині визнання права власності, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. У відповідності до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно зі ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, зазначені в заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. У відповідності до ст.ст.1233, 1235, 1236 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Ч.1 ст.1258 ЦК України встановлює, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Відповідно до ст.1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Ст.1268 ЦК України передбачає, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Ч.1 ст.1269 ЦК України визначає, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. За ч.1,2 ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття. За ст.1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. В зв'язку з наведеним, враховуючи підтвердження матеріалами справи фактів належності спадкодавцю за життя спадкового майна 1/2 частини житлового будинку, зміни адреси майна, що підтверджується даними технічного паспорту /а.с.14-17/, довідкою органу місцевого самоврядування /а.с.12/, з огляду на матеріали спадкової справи, які не містять відомостей про звернення до нотаріуса інших спадкоємців, як за законом так і за заповітом протягом часу, встановленого для прийняття спадщини, враховуючи відсутність доказів на підтвердження постійного проживання із спадкодавцем інших спадкодавців, про що свідчить надана суду копія домової книги, та враховуючи встановлення судом факту, що має юридичне значення, з огляду на відсутність доказів відчуження майна спадкодавцем на користь іншої особи до часу відкриття спадщини, враховуючи зміст правовстановлюючого документу щодо часток у праві власності, фактичної відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, оформленої у листі, суд приходить до переконання, що за позивачем, як спадкоємцем померлої за законом належить визнати право власності на майно в порядку спадкування і позов підлягає задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved