Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-25 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання права користування земельною ділянкою, посилаючись на те, що вона з 29 липня 1989 року знаходилася в зареєстрованому шлюбі з відповідачем по справі. Даний шлюб 05 березня 2013 року був розірваний на підставі рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області. В період шлюбу сторони збудували житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: с. Єлизаветівка, Лозівського району, Харківської області, пров. Студенський, б. 3, який зареєстрований на імя відповідача. Відповідач в добровільному порядку не визнає право позивача на 1/2 частину спірного будинку, який був збудований в період шлюбу, тому вона змушена звернутися до суду з даним позовом. В звязку з чим просить визнати за нею та відповідачем по справі по 1/2 частині спірного житлового будинку. Крім цього просить надати їй право безперешкодно користуватися земельною ділянкою площею 0,23 га, яка виділена під забудову, надавши їй статус земельної ділянки, яка знаходиться у загальному користуванні співвласників. Також просила стягнути з відповідача по справі на її користь судові витрати, а саме: судовий збір у сумі 551 гривні 21 копійки, витрати за складання звіту про експерту оцінку вартості нерухомого майна в сумі 400 гривень, витрати на правову допомогу у розмірі 1000 гривень та суму оплати послуг Лозівського БТІ у розмірі 158 гривень 78 копійок. 24 травня 2016 року позивач уточнила свої позовні вимоги та просила виділити їй та відповідачу по справі по 1/2 ідеальної частки у наступному майні, розташованому за адресою: с. Єлизаветівка, Лозівського району, Харківської області, пров. Студентський, 3, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, без реального поділу, залишивши його у спільний частковій власності: житловий будинок, літера «А-1», площею 86,6 кв.м.; гараж, літера «Г»; сарай, літера «В»; баня, літера «Д»; навіс, літера «Ж»; гараж, літера «Г1»; навіс, літера «З»; сарай, літера «М»; сарай, літера «Л»; погріб, літера «П»; погріб, літера «П1»; огорожа, літера «N1-N4»; замощення, літера «з»; вигрібна яма, літера «с»; колонка, літера «к». Крім цього просить надати їй та відповідачу по справі право безперешкодно користуватися земельною ділянкою, площею 0,23 га, яка виділена рішенням Єлизаветівської сільської ради № 46 від 2001 року [PERSON] під забудову. Також просить стягнути з відповідача по справі на її користь судові витрати, а саме: судовий збір у розмірі 551 гривні 21 копійки; витрати за складання звіту про експертну оцінку вартості нерухомого майна у розмірі 400 гривень; витрати на правову допомогу у розмірі 1000 гривень та сума оплати послуг Лозівського БТІ у розмірі 158 гривень 78 копійок. Позивач в судове засідання не зявилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася своєчасно та належним чином, причину неявки суду не повідомила. Представник позивача адвокат [PERSON] в судове засідання не зявився, але надав суду клопотання в якому просив розглянути справу за його відсутності та за відсутності його довірителя. Також в клопотанні просив розглянути справу та уточненні позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, причину неявки суду не повідомив. Представник відповідача [PERSON] в судове засідання не зявився, але надав суду заяву в якій просив розглянути справу за його відсутності та за відсутності його довірителя. Також просив ухвалити рішення на підставі наявних у справі доказів та в задоволенні позову відмовити, оскільки позивачем обрано неналежний спосіб захисту, не надано належних та допустимих доказів, на які б суд мав би послатися на обґрунтування правомірності вимог позивача. Дослідивши матеріали справи, перевіривши докази, представлені сторонами на виконання вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України і які вони вважають достатніми для обґрунтування і заперечення заявлених вимог, зясувавши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що уточнені позовні вимоги підлягають задоволенню, з наступних підстав. Статтями 1, 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб. інтересів держави. У ст. 3 ЦК України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є: 1)\~\~неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2)\~\~неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених [PERSON] України та законом; 3)\~\~свобода договору;\~4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6)\~\~справедливість, добросовісність та розумність. Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже обєктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України. Згідно ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку. Способами захисту цивільних прав та інтересів, можуть зокрема бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3)\~\~припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5)\~\~примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7)\~\~припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9)\~\~відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. Так, судом встановлені факти і відповідні їм правовідносини. Серед основних прав і свобод людини і громадянина [PERSON] України проголошує право на житло. Тобто право на житло - це одне із найважливіших соціально-економічних прав громадян України, оскільки воно стосується основ життя людини. Відповідно до ст. 25 Загальної декларації прав людини «Кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров'я й добробуту її самої та її родини». Невід'ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року (ст.10). При цьому, як вбачається із п.1 ст. 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16 грудня 1966 року, право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання. Повага до права людини на житло закріплена також у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Так у Рішенні Європейського Суду від 29.11.1991 року у справі «[PERSON] Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Відповідно до статей 3, 4, 15 ЦПК України особа має конституційне право на судовий захист своїх цивільних прав і може звернутися із позовом про захист порушеного, оспореного або невизнаного права у спосіб, передбачений ЦК України. Згідно зі ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту права на вчинення певних дій (на підставі вказаних статей ЖК і ЦК), позивач в силу ст. 10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах\~\~змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно статей 10, 31, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. У відповідності з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Матеріали справи свідчать, підтверджено наявними у справі доказами, і не заперечується сторонами, що 29 липня 1989 року сторони [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, який розірвано рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області 05 березня 2013 року. Під час шлюбу сторонам на підставі рішення Єлизаветівської сільської ради Лозівського району Харківської області № 46 від 24.04.2001 року була надана земельна ділянка для індивідуального житлового будівництва під забудову, площею 0,23 га. На вказаній земельній ділянці був побудований житловий будинок, житловою площею 37,8 кв.м., який складається з житлового будинку з мансардою та належних до нього господарських будівель і споруд, який згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 08.06.2004 року, виданого виконавчим комітетом Єлизаветівської сільської ради Лозівського району Харківської області зареєстровано на ім'я відповідача [PERSON]. Відповідно до [PERSON] України засади регулювання шлюбу і сімї визначаються виключно законами України; шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка, кожен із подружжя має рівні права і обовязки у шлюбі та сімї (частина перша статті 51, пункт 6 частини першої статті 92). Рівність прав і обовязків у шлюбі та сімї включає в себе також їх рівність у майнових відносинах, які регулюються положеннями СК та ЦК України. Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. У п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної вартості на час розгляду справи. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Між сторонами немає спору щодо дійсної вартості спірного майна, а фактично наявний спір, щодо належності спірного майна до такого, що є спільною сумісною власністю подружжя, або належить відповідачу на праві особистої приватної власності Відповідно до вимог ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За змістом ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦПК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. При цьому в разі невчинення сторонами дій направлених на надання згоди присудження грошової компенсації та невнесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності (п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»). Частиною 3 ст. 368 ЦК України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. У такому разі позивач звільняється від доведення цієї обставини, яка має значення для правильного вирішення справи, а відповідач, якщо заперечує проти цього, має довести протилежне (спростувати матеріально правову презумпцію). З наведених положень випливає, що власність у сімї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя. Підставами набуття права спільної сумісної власності подружжя є юридично визначений факт шлюбних відносин або проживання чоловіка і жінки однією сімєю, а особистої приватної власності кожного з подружжя є, зокрема, поділ, виділ належної частки за законом та спадкування. Відповідно до [PERSON] України усі субєкти права власності рівні перед законом (частина четверта статті 13); кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (частини перша, друга статті 41); правовий режим власності визначається виключно законами України (пункт 7 частини першої статті 92). Відповідно до розяснень, які містяться у пунктах 19, 22, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобовязальними правовідносинами, тощо. Суд виходить із того, що оспорюваний житловий будинок з господарчими спорудами і будівлями, розташований за адресою: с. Єлизветівка, Лозівського району, Харківської області, пров. Студентський, б. 3, набуто сторонами за час шлюбу, що є підставою визнати вказане майно обєктом права спільної сумісної власності подружжя й частки цього майна є рівними. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Разом з тим, відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін\~\~та\~\~інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно вимог ст.ст. 27-30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ч. 3 ст. 129 [PERSON] України, основними засадами судочинства є, зокрема, законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. За таких обставин, враховуючи, що за час шлюбу сторонами було придбано спірний житловий будинок, який і є спільною сумісною власністю подружжя, суд задовольняє уточнені позовні вимоги позивача [PERSON], визнавши за сторонами по справі право власності по 1/2 частині спірного нерухомого майна.\~\~ Уточнені позовні вимоги про визнання права користування земельною ділянкою суд задовольняє в повному обсязі виходячи з наступного. У відповідності до ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами або юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування (частина 2 ст. 116 Земельного кодексу України). Право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації (ч. 1 ст. 125 Земельного кодексу України). Згідно зі ст. 120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Згідно Постанови № 7 Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», вирішуючи спори про право власності на земельну ділянку, суди мають виходити з того, що з 1 січня 2010 року до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) відповідно до ст. 377 ЦК України і ст. 120 ЗК України. Відповідно до ч. 4 ст. 88 ЗК України учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки. Як вбачається з матеріалів справи [PERSON] згідно рішення виконавчого комітету Єлизаветівської сільської ради Лозівського району Харківської області № 46 від 24 квітня 2001 року була надана земельна ділянка по пров. Студенський в с. Єлизаветівка, Лозівського району, Харківської області у кількості 0,23 га для індивідуального житлового будівництва. Тобто, уточнені позовні вимоги позивача щодо визнання права користування земельною ділянкою підлягають задоволенню, оскільки під час поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, до позивача переходить і право загального користування земельною ділянкою. Відповідно до ч. 3 ст. 154 ЦПК України заходи забезпечення позову можуть бути скасовані судом, який розглядає справу. Частиною 6 ст. 154 ЦПК України передбачено, що суд може одночасно з ухваленням судового рішення або після цього постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову. Як вбачається з матеріалів справи, 10 червня 2016 року суддею, з метою забезпечення позову, було винесено ухвалу про накладення арешту на вищевказаний житловий будинок, яку було направлено на виконання до сектору реєстрації Лозівської районної державної адміністрації Харківської області. Враховуючи те, що справа про поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання права користування земельною ділянкою розглянута, суд вважає за необхідне скасувати заходи забезпечення позову щодо арешту житлового будинку. Відповідно до п.6 ч.1 ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати. Відповідно до Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору при подачі позовної заяви майнового характеру станом на 01.01.2016 року складає 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати, тому позивач при подачі позовної заяви до суду сплатив судовий збір у розмірі 551 гривні 21 копійки, а тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача по справі у відповідності до ст. 88 ЦПК України судовий збір у даному розмірі на користь позивача. Окрім цього позивачем при зверненні з позовом до суду за захистом свої прав, були понесені витрати, повязані з оплатою правової допомоги у розмірі 1000 гривень, які вона просить стягнути з відповідача по справі на її користь. З приводу даної вимоги, суд зазначає, що відповідно до ст. 79 ЦПК України до витрат, повязаних з розглядом справи належать витрати на правову допомогу. Згідно до ст. 84 ЦПК України витрати, повязані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20.12.2011 року, який набрав чинності з 01 січня 2012 року. Відповідно до вимог цього закону розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою особою, а в адміністративних справах субєктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Матеріали справи свідчать, що правову допомогу [PERSON] надавав адвокат [PERSON], про що між ними була укладена угода про надання правової допомоги від 18.02.2016 року (а.с. 29). Як вбачається з договору про надання правових послуг адвокат [PERSON] зобовязується надати клієнту [PERSON] правову допомогу, повязану з підготовкою позовної заяви за цією цивільною справою, захист прав та законних інтересів, представництво в судах загальної юрисдикції та надання юридичних консультацій. Згідно копії квитанції № 1 від 18.02.2016 року [PERSON] адвокату [PERSON] відповідно до договору про надання правової допомоги сплачено 1000 гривень (а.с. 28). У звязку з цим дану вимогу позивача суд задовольняє в повному обсязі. Також суд задовольняє позовні вимоги щодо стягнення з відповідача по справі на користь позивача витрати понесені нею витрати за складання звіту про експертну оцінку вартості нерухомого майна у розмірі 400 гривень, суму оплати послуг Лозівського БТІ у розмірі 158 гривень 78 копійок, які підтверджено документально квитанціями, які містяться в матеріалах справи.

Outcome: approved