Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-16 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що їй на праві приватної власності належить квартира, розташована за адресою: [ADDRESS], в якій зареєстровані позивач та відповідач по справі [PERSON]. Відповідач по справі з моменту реєстрації, а саме з 2009 року в квартирі не проживає, комунальні послуги не сплачує, не несе інших витрат по утриманню квартири та не приймає участі у спільному побуті. В зв'язку з чим просить визнати відповідача по справі такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме спірною квартирою. Позивач в судове засідання не з'явилася, але надала суду свою заяву в якій просить розглянути справу за її відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягає в повному обсязі. Крім цього в своїй заяві зазначила, що в разі неявки відповідача по справі не заперечує проти постановлення заочного рішення, наслідки ухвалення заочного рішення їй відомі та зрозумілі. Відповідач в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася своєчасно та належним чином, шляхом розміщення оголошення в засобах масової інформації, а саме в газеті «Слобідський край» за № 17 (22137) від 10.02.2015 року, причину неявки суду не повідомила. Зі згоди позивача, наданої у письмовій заяві, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, перевіривши докази, представлені сторонами на виконання вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України і які вони вважають достатніми для обґрунтування і заперечення заявлених вимог, з'ясувавши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Статтями 1, 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних цивільних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку. Способами захисту цивільних прав та інтересів, можуть зокрема бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення та інші. Судом встановлено, підтверджено наявними у справі доказами, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 11.11.1999 року, виданого Лозівською міською радою Харківської області [PERSON] набула право власності на 1/2 частину квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS]. Крім цього згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 16.02.2011 року, виданого Лозівською державною нотаріальною конторою Харківської області, позивачу належить на праві приватної власності 1/2 частина вищевказаної квартири. Дана квартира була зареєстрована в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно та наданий витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно. 16 червня 2009 року позивач надала згоду та зареєструвала за своєю адресою відповідача по справі [PERSON], що підтверджується копією домової книги та довідкою КП «Житлова управляюча компанія» від 29.10.2014 року. Відповідач по справі з моменту її реєстрації в спірній квартирі не проживає, вона забрали всі свої особисті речі та вибула на інше постійне місце проживання, де і мешкає по теперішній час. Вибуваючи з постійного місця проживання, відповідач ніяких претензій на житло не мала. Відповідач з червня 2009 року в квартиру не з'являлася. Всі обов'язки зв'язані з договором найма житлового майна виконує позивач по справі. Позивач, як власник квартири, ніяких договорів (оренди, найму чи піднайму) з відповідачем не укладала, ніяких обов'язків перед нею не має. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном, хоча б ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Вказана стаття встановлює право власника житла на власний розсуд визначати, хто має право в ньому проживати. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. В даному разі з вини відповідача права позивача обмежені. Відповідач в даному разі своїм протиправним поводженням створюють перешкоди, що заважають нормальному здійсненню права власності, а саме неможливість оформлення субсидії по оплаті комунальних послуг та нарахування комунальних послуг, якими позивач не користується, але повинна сплачувати з вини відповідача, тощо. Неодноразові, як усні так і письмові вимоги позивача щодо зняття з реєстрації відповідач ігнорує. Позивач ніяких перешкод у здійсненні права користування жилим приміщенням відповідачу не чинила, за захистом порушеного права на проживання відповідач не зверталася, особистих речей, майна, яке належить відповідачу в квартирі не має. Конституцією (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року, відповідно до закону №475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Згідно ч. 2 ст. 167 ЖК України у разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункту договір найму житлового приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Відповідно до ст. 405 ЦК України особа втрачає право на користування житлом, у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідач вибула на інше постійне місце проживання, не проживає в квартирі більш ніж один рік, отже з цього моменту вона втратила право користування жилим приміщенням. Як вбачається з акту від 31.10.2014 року відповідач по справі тривалий час, а саме з моменту реєстрації не проживає за адресою: [ADDRESS]. За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню.

Outcome: approved