Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-28 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою, у якій просить суд визнати квартиру за адресою [ADDRESS] особистою власністю [PERSON] Позовні вимоги обґрунтовує тим, що сторони з 22.05.1981 року перебували у шлюбі. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16.05.1994 року у справі № 2-742 шлюб між сторонами було розірвано. 14.04.1995 року позивач придбала квартиру за адресою [ADDRESS] . Водночас, оскільки позивач своєчасно не зареєструвала рішення суду про розірвання шлюбу в органах РАЦС, станом на день придбання квартири вона вважається такою, що придбана в шлюбі. Через це позивач не має можливості вільно розпоряджатися власним майном. Представник позивача позовні вимоги підтримав, надавши відповідну заяву, просив розглянути справу без його участі, судові витрати з відповідача не стягувати. Відповідачем через канцелярію суду було подано заяву про розгляд справи без його участі в якій зазначив про визнання позовних вимог в повному обсязі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. На підставі ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу не здійснювалося. Розглянувши матеріали справи, оцінивши та дослідивши у сукупності докази у справі, суд приходить до наступних висновків. Сторони з 22.05.1981 року перебували у шлюбі, якій рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16.05.1994 року у справі № 2-742 було розірвано. Актовий запис про розірвання шлюбу було складено і свідоцтво про розірвання шлюбу було видане 14.01.1999 року. Відповідно до ст. 44 Кодексу про шлюб та сім`ю України, шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах запису актів громадянського стану. 14.04.1995 року позивач придбала квартиру за адресою [ADDRESS] . 10.02.2020 року позивач звернулася до приватного нотаріуса з метою посвідчення договору відчуження належної їй квартири за адресою [ADDRESS] . Нотаріус відмовила позивачу у вчиненні нотаріальної дії через те, що квартиру було придбано в період шлюбу з відповідачем, однак згоду відповідача на відчуження квартири нотаріусу надано не було. Відповідно до ст. 22 КпШС України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. В свою чергу ст. 24 КпШС України передбачає, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. Частина 2 ст. 28 КпШС України зазначає, що суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Суд погоджується з доводами нотаріуса про фактичне перебування сторін в шлюбі на час придбання спірної квартири, оскільки діючий станом на 14.04.1995 року Кодекс про шлюб та сім`ю України пов`язував момент розірвання шлюбу не з набранням законної сили відповідним рішенням суду, а з моменту реєстрації такого рішення в органах запису актів громадянського стану. Водночас, з рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16.05.1994 року у справі № 2-742 та з доводів позовної заяви, які були визнані відповідачем, вбачається, що станом на 14.04.1995 року сторони проживали роздільно, спільного господарства не вели, шлюбні відносини були припинені. Дані обставини свідчать про доведеність позовних вимог. Стосовно розподілу судових витрат суд зазначає, що їх стягнення є суб`єктивним правом сторони у справі. Позивач в особі представника відмовилася від стягнення з відповідача сплачених нею сум судового збору, отже суд, ухвалюючи рішення по справі, не застосовує положення ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved