Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-23 00:00:00

\~ \~ \~ \~ Позивач звернулася до суду з даним позовом і просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням житловим будинком з надвірними будівлями та спорудами, що розташовані по [ADDRESS] . Позов обґрунтовує тим, що є власником вищезазначеного домоволодіння. Відповідач є її колишнім чоловіком, проживав у належному їй будинку до листопада 2018 року. З того часу відповідач у будинку не проживає, плату за користування житловим приміщенням не здійснює, витрати по утриманню будинку не несе. Будь-яких домовленостей між сторони щодо порядку користування спірним житлом, тривалості строку збереження права користування, не укладалося. Позивач [PERSON] та її представник адвокат Панченко Т.А. позовні вимоги підтримали і просили їх задовольнити. Не заперечували проти заочного розгляду справи. Позивач пояснила, що відповідач був її чоловіком. 27 березня 2019 року шлюб між ними розірваний. Відповідач не проживає у належному їй будинку з листопада 2018 року. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день і час розгляду справи повідомлений у встановленому ЦПК України порядку шляхом оголошення на сайті судової влади, відзиву на позов, будь-яких заяв чи клопотань не направив. Суд ухвалив проводити заочний розгляд справи та вирішити її на підставі наявних доказів. \~ \~ \~ \~ Судом встановлено наступне. Позивач [PERSON] є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані по [ADDRESS] , що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом серії [NUMBER] від 29 жовтня 2019 року та копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме про реєстрацію права власності (а.с.9-10). Згідно витягу з погосподарської книги № 4 на 2016-2020 роки (а.с.13-15) власником домогосподарства по [ADDRESS] є [PERSON] . За даною адресою, крім власника, зареєстрованими значаться: -чоловік [PERSON] , [INFO] ; -донька [PERSON] , [INFO] ; -донька [PERSON] , [INFO] . Відповідно до довідки Виконавчого комітету № 2 Ташанської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області № 974 від 26 листопада 2019 року (а.с.17) до складу сім`ї позивача входять: -чоловік [PERSON] , [INFO] ; -донька [PERSON] , [INFO] ; -донька [PERSON] , [INFO] . Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 27 березня 2019 року шлюб між сторонами по справі був розірваний (а.с.12). Згідно довідки Виконавчого комітету № 2 Ташанської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області № 373 від 26 листопада 2019 року [PERSON] не проживає за місцем реєстрації ( [ADDRESS] ) з листопада 2018 року (а.с.16). Факт не проживання відповідача за місцем реєстрації підтвердили в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] . Свідок [PERSON] показав, що товаришував із сім`єю [PERSON] . Останній раз бачив відповідача за місцем реєстрації більше року тому назад. Свідок [PERSON] показала, що є депутатом сільської ради. Сімейні відносини сторін по справі не були доброзичливими. Відповідач часто «дебоширив» та застосовував фізичну силу до позивача, однак з листопада 2018 року за місцем реєстрації він не проживає. Суд приймає до уваги подані позивачем докази, на підставі яких встановлені дані обставини справи, та вважає їх належними, допустимими, достовірними, а їх сукупність достатньою для встановлення обставин, що мають значення для справи. Оскільки відповідач є колишнім членом сім`ї позивача, то до правовідносин, що виникли між сторонами, слід застосовувати положення ЖК України та ЦК України. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Частиною першою статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. В силу ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також ст.405 ЦК України. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. В силу ч. 2 ст. 405 цього Кодексу, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. З правових позицій Верховного Суду, викладених у постанові від 22 січня 2020 року по справі № 523/11791/16-ц, вбачається, що зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-яких порушень свого права від будь-яких осіб у спосіб, який власник вважає прийнятним та ефективним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Положення глави 32 ЦК України визначають поняття сервітута як права обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язаного з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Верховний Суд України в Постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16 вказав на те, що положення ст. ст. 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення ст. 405 ЦК України, ст. ст.150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] є власником будинку, відповідач [PERSON] є колишнім членом сім`ї власника будинку, відсутній в будинку більше одного року, покинув місце реєстрації добровільно. Доказів наявності поважних причин не проживання відповідача в даному будинку чи перешкоджання позивачами відповідачу саме в проживанні в будинку в судовому засіданні не здобуто. Наявність будь-яких домовленостей між позивачами та відповідачем з приводу порядку користування спірним житлом, тривалості строку збереження права користування ним в судовому засіданні не встановлено. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що відповідач втратив право користування житловим будинком, оскільки не проживає в ньому без поважних причин більше року, що створює перешкоди позивачам у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, а тому позов підлягає задоволенню. В силу ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір слід стягнути із відповідача. На підставі ст. ст. 319, 383, 391, 405 ЦК України, ст.ст.150, 156 ЖК України,

Outcome: approved