Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-09 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначила, що житлова квартира [ADDRESS], належить їй в цілому на підставі договору купівлі - продажу від 05.05.2006 року, який посвідчений приватним нотаріусом Берегівського нотаріального округу [PERSON], що також підтверджено витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 05.05.2006 року. Зазначала, що рішенням Берегівського районного суду від 10.10.2013 року шлюб між нею та [PERSON] розірвано. Ще до розірвання шлюбу відповідач пішов жити окремо, однак добровільно з реєстраційного обліку зніматися не бажає, так і по сьогоднішній день він зареєстрований в [ADDRESS]. Сам факт реєстрації відповідача за її адресою створює для неї перешкоди у користуванні та розпорядженні своїм житлом. Вважає, що відповідач втратив право на користування квартирою [ADDRESS] оскільки не проживає в даному будинку. Наявність формальної реєстрації відповідача за вище вказаною адресою, де він раніше проживав, створює для позивача незручності, порушує її право власності на нерухоме майно. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позов та просили задовольнити його з підстав викладених в позовній заяві. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що не проживає в [ADDRESS] з квітня 2013 року, оскільки йому перешкоджає позивачка, яка змінила замки на дверях та не пускає його до квартири. Заслухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, повно і всебічно з'ясувавши обставини справи, дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінивши докази у справі за своїм внутрішнім переконанням згідно ст. 212 ЦПК України, захищаючи порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб згідно ст. 1 ЦПК України, пришов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 05.05.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом [PERSON], на праві власності належить квартира [ADDRESS]. Зазначений договір купівлі-продажу від 05.05.2006 року, зареєстрований у реєстрі правочинів 05.05.2006 року, про що надано витяг № 10692676 від 20.05.2006 року (а.с. 4-5). Вказана квартира придбана позивачкою [PERSON] ще до укладення шлюбу. Відповідачем в судовому засіданні підтверджено факт не проживання його з квітня 2013 року в спірній квартирі [ADDRESS] З листа Берегівського РВ ГУДМС України в Закарпатській області №3395 від 17.12.2013 року, вбачається, що [PERSON], [INFO] значаться на реєстраційному за адресою: [ADDRESS] Відповідно до змісту ст. 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. За ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. При таких обставинах справи, суд вважає, що є правові підстави для визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] оскільки має тільки формальну реєстрацію у вказаній квартирі, не користуються нею період часу, що значно перевищує встановлений законом шестимісячний строк та відсутній на житловій площі. У ст. 29 ЦК України визначено поняття «місця проживання», а саме, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно, тимчасово. Згідно ст. 383 ЦК України, власник квартири( будинку) має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно з положеннями частини 1 статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Відповідно до ст. 316 ЖК України право власності - це право особи на майно, яке він здійснює відповідно до закону, по своїй волі і незалежно від волі інших осіб. Зміст права власності складають три правомочність - володіння, користування і розпорядження. Володіння майном - має на увазі юридично закріплену можливість фактично володіти майном, впливати на нього у будь-який момент, здійснювати відносно такого майна свою волю. Право користування полягає в юридично закріпленій можливості власника використовувати корисні якості майна для себе, отримувати з цього користь, вигоду. Розпорядження майном - це можливість власника встановлювати, змінювати, припиняти юридичне існування майна. Відповідно до частини 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частиною 1 статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена, або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Суд вважає, що право позивача вільно користуватися та розпоряджатися своєю власністю порушено та підлягає захисту, у зв'язку з існуванням факту реєстрації у квартирі [ADDRESS], відповідача [PERSON], який знятися добровільно з реєстраційного обліку з вказаної адреси не бажає, мають тільки формальну реєстрацію у вказаній квартирі та не проживає в ній більше шести місяців. Згідно ст.15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення,невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу , який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності до ст.3 Цивільно-процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановлену цивільно-процесуальним кодексом звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав,свобод чи інтересів. У відповідності до ст.64 Конституції України право на звернення до суду за захистом своїх прав і свобод не підлягає обмеженню. Дане право гарантоване усім фізичним та юридичним особам, права і свободи чи інтереси яких порушені, невизнані або оспорені. Згідно ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права,свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб у спосіб визначений законами України. У відповідності до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб,поданим у відповідності до норм ЦПК в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін. Згідно ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Судом були надані рівні права сторонам процесу щодо подання доказів, їх дослідження і доведення перед судом їх переконливості. Позивачем вимоги позову доведені, на підставі наданих доказів, встановлені обставини, що свідчать про порушення його права, яке підлягає захисту в обраний позивачем спосіб. На підставі викладеного,

Outcome: approved