Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-01 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, в обґрунтування своїх вимог якого зазначила, що 08 лютого і 02 липня 2014 року між нею і відповідачем було укладено договори позики грошових коштів, відповідно до яких вона у момент підписання вказаних договорів передала останній дві позики в сумі 31 000 і 9 000 гривень, а відповідач зобов'язалася повернути вказані кошти 01.01.2015 року і 31.12.2014 року відповідно. Оскільки жоден із двох боргів за обома договорами відповідачем не повернуто, позивач просить стягнути з останнього суму боргу, процентну винагороду на рівні облікової ставки НБУ, пеню, 3 % річних та інфляційні втрати по кожному із договорів, а всього - грошові кошти в сумі 70 929 гривень 70 копійок. В судовому засіданні позивач підтримала вимоги заяви в повному обсязі та просила задовольнити позов. Проте пояснила, що по вказаним договорам, які є підставою позову, вона не передавала і не надавала відповідачу в борг вказані у них грошові кошти. Пояснила, що вказані грошові кошти відповідач самостійно, особисто взяла в магазині, і тоді було оформлено дві боргові розписки, що додані до позову. Відповідач в судовому засіданні заперечила щодо заявлених вимог та просила відмовити в задоволенні позову, оскільки вона не отримувала від позивача зазначені у боргових розписках грошові кошти. Пояснила, що вона декілька разів підміняла свою сестру в магазині. Після проведення ревізії було виявлено недостачу, яку записали на неї та оформили вказані боргові розписки. Наголосила, що жодних грошових коштів, зокрема тих, що вказані в обох із розписок, на які посилається позивач, остання їй не передавала та вона від неї не отримувала і в борг не брала. Вислухавши пояснення сторін та дослідивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач посилається на укладенні між нею і відповідачем договори позики від 08 лютого і 02 липня 2014 року, що оформлені у вигляді відповідних боргових розписок, за якими відповідач зобов'язалася повернути їй грошові кошти в сумі 31 000 гривень до 01.01.2015 року та 9 000 гривень - до 31.12.2014 року (а.с. 7, 27). Дослідивши та проаналізувавши зміст вказаних боргових розписок судом встановлено, що [PERSON], як позикодавець не передавала у власність [PERSON], як позичальнику, грошові кошти в сумі 31 000 гривень і 9 000 гривень. Вказану обставину також підтвердили сторони, надавши власні пояснення в судовому засіданні. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості (ч. 1 ст. 1046 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Отже, з урахуванням положень наведених статей матеріального права, змісту особистих пояснень сторін та наданих письмових доказів, суд приходить до висновку, що позики грошових коштів між сторонами не було, а тому, у [PERSON] не виникло зобов'язання повернути [PERSON] таку ж суму грошових коштів (суму позики), оскільки договори позики між сторонами, відповідно до статті 1046 ЦК України - не укладались. Відповідно до частини третьої статті 10 та частини першої статті 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Тобто, позивачем в судовому засіданні не доведено факт передачі ним, як позикодавцем, за договором позики у власність відповідача, як позичальника, грошових коштів у розумінні частини першої статті 1046 ЦК України. Навпаки, під час розгляду справи позивач пояснила суду, що за розписками від 08 лютого і 02 липня 2014 року, вона не передавала відповідачу в борг грошові кошти в сумі 31 000 і 9 000 гривень. Таким чином, у відповідача немає обов'язку, відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, повертати позивачу, як позикодавцеві позику, а саме: грошові кошти у такій самій сумі, оскільки вони не були передані йому позикодавцем. При цьому, суд не враховує виниклих між сторонами правовідносин щодо роботи відповідача у магазині та, як вважає позивач, привласнення останньою певної суми грошових коштів, оскільки вони не регулюються нормами § 1 «Позика» глави 71 підрозділу 1 розділу ІІІ Книги п'ятої Цивільного кодексу Країни. Оскільки, під час розгляду справи судом не встановлено існування позики між сторонами, підстави для стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів за доданими до заяви розписками від 08 лютого і 02 липня 2014 року - відсутні. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позов є безпідставним і необґрунтованим, а тому в його задоволенні слід відмовити в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed