Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-23 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, зазначивши, що 21 липня 1990 року між ними був укладений шлюб, зареєстрований у відділі ЗАГС Прилуцького міськвиконкому Чернігівської області. Від подружнього життя сторони неповнолітніх дітей не мають. Позивач мотивує свої вимоги тим, що подружнє життя з відповідачем не склалося через несумісність характерів та різні погляди на життя. Спільне подружнє життя припинено з грудня 2016 року і на примирення позивач не згодна. Позивач в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, категорично наполягала на розлученні, на примирення не згодна. Крім того, повідомила, що з відповідачем не підтримують шлюбних стосунків протягом трьох років. Проживають окремо, оскільки спільно проживати не можливо. Подружні зради відповідача принижують її як жінку, тому просила суд розірвати шлюб. Відповідач в судовому засіданні заявлені позовні вимоги не визнав, мотивуючи його безпідставністю. При цьому, в судовому засіданні поводив себе агресивно по відношенню до позивача. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши наявні у справі докази, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав: з Свідоцтва про укладення шлюбу серії ІІ-ЕЛ №304810 від 21 липня 1990 року вбачається, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище Михайліченко) зареєстрований 21 липня 1990 року відділом ЗАГС Прилуцького міськвиконкому Чернігівської області, про що зроблено відповідний запис за №323 (а.с.6). У відповідності до ч.1 ст.24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. При цьому, шлюб не може бути підставою для надання особі пільг чи переваг, а також для обмеження її прав та свобод, які встановлені Конституцією і законами України (ч.2 ст.36 СК України). Дружина та чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань (ст.51 СК України). Відповідності до ч.ч. 3,4 ст.56 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, … є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. При цьому, ч.2 ст.112 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їх дітей, що мають істотне значення. Судом достовірно встановлено, що сторони шлюбних стосунків не підтримують протягом трьох останніх років, спільно не проживають півтора місці, оскільки через неправомірну поведінку чоловіка позивач змушена винаймати інше житло, спільного господарства не ведуть, та зважаючи на те, що позивач категорично наполягала на розлученні, на примирення не згодна, та враховуючи, що відповідач в судовому засіданні не навів жодних вагомих підстав, які б свідчили про можливе примирення подружжя, тому суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, а шлюб розірванню, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача. Також відповідно до ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у звязку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Відповідно до ч. 8 ст.294 ЦПК України у рішенні суду про розірвання шлюбу зазначається про вибір прізвища тим з подружжя, який змінив прізвище під час державної реєстрації шлюбу, що розривається. Тому, суд вважає за можливе після розірвання шлюбу прізвище позивачу залишити «Самара». На підставі ст.ст. 110, 112, 113, ч.2 ст.114 Сімейного кодексу України та

Outcome: approved