Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-20 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, яку в подальшому уточнила. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначила, що вона є головним квартиронаймачем квартири [ADDRESS] . Право на проживання у вищезазначеній квартирі у зв`язку з реєстрацією отримали, крім неї, члени її сім`ї : [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Її дядько [PERSON] , хоча і зареєстрований за адресою : [ADDRESS] , але фактично в цій квартирі не проживає з 2002 року і по теперішній час. Відповідач в добровільному порядку зібрав свої особисті речі і виїхав більше шістнадцяти років тому у невідомому їй напрямку. Будь-яких заяв до ЖЕК про те, що він буде відсутній за місцем реєстрації та збереження за ним права на користування за цією адресою немає. Відповідач з 2002 року і по теперішній час не бере участі в оплаті комунальних послуг, які нараховуються згідно численності зареєстрованих осіб, та протягом тривалого часу не проживає за місцем реєстрації, тобто не виконує свої зобов`язання за договором соціального найму. У зв`язку з цим, позивач просить визнати [PERSON] , 1961 року народження, таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . Позивач до початку судового засідання надала заяву про розгляд справи у її відсутність. Позовні вимоги підтримала повністю та просила їх задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач в судове засідання не з`явився по невідомій суду причині, хоча про день та час судового розгляду був належним чином повідомлений, що підтверджується оголошенням про виклик до суду на офіційному веб-порталі судової влади України. Згідно ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов : відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З урахуванням згоди позивача, суд вважає за необхідне розглянути справу на підставі наявних в ній доказів та винести заочне рішення. Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, дійшов наступного висновку. Згідно довідки СМКП «ЖЕК-2» від 19.08.2019 року [PERSON] мешкає за адресою : [ADDRESS] , та є головним квартиронаймачем по цій квартирі. З акту СМКП «ЖЕК-2» № 153 вбачається, що [PERSON] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , але фактично не проживає за вказаною адресою з 2002 року по теперішній час. Згідно довідки СМКП «ЖЕК-2» № 1370 від 19.08.2019 року, за адресою : [ADDRESS] зареєстровані : [PERSON] , з 31.07.2000 року по теперішній час; [PERSON] , з 03.03.1983 року по теперішній час, [PERSON] , з 22.01.2003 року по теперішній час; [PERSON] , з 23.10.2018 року по теперішній час; [PERSON] , з 10.10.2008 року по теперішній час. \~ \~ \~ \~Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. \~ \~ \~ \~Згідно ст.17 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. \~ \~ \~ \~Частиною 1 ст.71 ЖК УРСР передбачено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. \~ \~ \~ \~Згідно ст.72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. З норми ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» випливає, що зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про позбавлення права користування житловим приміщенням. Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст..7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим таку вимогу, як позбавлення права користування житловим приміщенням. Із вищевикладеного вбачається, що відповідач по справі за адресою реєстрації не проживає без поважних причин з 2002 року та по теперішній час, що створює перешкоди у здійсненні позивачем його права користування та розпоряджання майном, тому, суд, дослідивши матеріали справи, вважає наявність фактів, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, встановленими, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~На підставі викладеного та ст.41 Конституції України, ст.ст. 71,72 ЖК УРСР, ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»,

Outcome: approved