Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-28 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 22.07.2014 року помер її чоловік [PERSON], який залишив заповіт на своє майно синам: [PERSON] та [PERSON]. Позивач зазначає, що перебувала у шлюбі з [PERSON] з 19.11.1958 року по день його смерті. В період шлюбу позивач зі своїм чоловіком побудували будинок, який було оформлено на чоловіка. Позивач проживала і була зареєстрована з чоловіком на день його смерті за однією адресою, в спільному будинку № 12 по вул. Надрічна в с. Трушки Білоцерківського району. Позивач зазначає, що має право на 1\\2 частину вказаного будинку, як частку в спільному майні подружжя. Уточнивши в судовому засіданні свої позовні вимоги, позивач вказала, що при оформленні спадщини після смерті свого чоловіка вона відмовилася від обовязкової частки у спадщині, а не від частки у спільному майні подружжя, а коли позивач звернулася до нотаріуса для оформлення права власності на частину будинку, то виявилося, що нотаріус Білоцерківської районної державної нотаріальної контори відібрала у позивача заяву про відмову у спільній сумісній власності подружжя, що позивач вважає протиправним та просила суд визнати житловий будинок №12 по вул.Надрічній 12 в с.Трушки Білоцерківського району обєктом спільної сумісної власності та визнати за позивачем право власності на 1\\2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та побутовими спорудами. В суді позивач та її представник підтримали позов. Відповідач та його представник позов не визнали. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, покази державного нотаріуса, яка була допитана в якості свідка, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення. Так, в судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 19.11.1958 року, що підтверджено копією свідоцтва про шлюб (а.с.4). Згідно свідоцтва про смерть, [PERSON] помер 22.07.2014 року (а.с.2). Встановленим є те, що померлий [PERSON] [INFO] був постійним жителем с. Трушки, проживав і був зареєстрований в [INFO] до дня смерті 22.07.2014 року. За вказаною адресою на день смерті спадкодавця зареєстровані і проживали [PERSON], позивач у справі, та син [PERSON] [INFO] Зазначене підтверджено довідкою Трушківської сільської ради від 08.10.2014 року, яка була надана державному нотаріусу Білоцерківської районної державної нотаріальної контори. (а.с.30 на звороті). Встановлено, що 17.07.1996 року виконкомом Трушківської сіслької ради було видано Свідоцтво на право особистої власності на житловий будинок в цілому по вул. Надрічна 12 на імя [PERSON] (а.с.43). Встановленим є те, що 06.06.2008 року [PERSON] склав заповіт, який було посвідчено секретарем виконкому Трушківської сільської ради. Згідно даного заповіту, [PERSON] заповів все належне майно синам [PERSON] і [PERSON] В судовому засіданні встановлено, що 12.11.2014 року спадкоємець за заповітом [PERSON], відповідач у справі, подав до Білоцерківської районної державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, а спадкоємець за заповітом [PERSON] подав заяву про відмову від спадщини за заповітом, яка залишилася після смерті батька. Позивач [PERSON], як спадкоємець по закону, також, 12.11.2014 року подала до Білоцерківської районної державної нотаріальної контори заяву про відмову від спадщини. Зазначені обставини підтверджені заявами спадкоємців, що були подані нотаріусу (а.с.28,29, на звороті). Так, вказана заява позивача [PERSON] про відмову від спадщини містить ще й пояснення наступного змісту : «спадкове майно, що залишилося після смерті спадкодавця, є його особистою власністю, тому я, [PERSON], не претендую на частку у спільній сумісній власності подружжя та відмовляюся від отримання свідоцтва про право власності.» (а.с.29). Допитана в судовому засіданні в якості свідка державний нотаріус [PERSON] суду показала, що відібрала у [PERSON] саме заяву про відмову від спадщини, яка залишилася після смерті її чоловіка [PERSON] Свідок зазначила, що цивільним законодавством не передбачено перехід права на частку в спільному майні подружжя за допомогою заяви, але нотаріус вважала за неможливе залишити частину будинку неоформленою та, крім цього, позивачу було добре розяснено, що її син [PERSON] стане єдиним власником будинку. На той час позивач та її обоє синів все погодили між собою, а на даний час позивач зазначає, що не розуміла змісту заяви про відмову. Позивач суду пояснила, що відмовлялася від частки у спадщині, а не від своєї частини будинку, яка належить їй, як частка у спільному майні подружжя. В конторі сільської ради їй повідомили, що син [PERSON] міг прийняти, лише, спадщину за заповітом після смерті батька, а не стати власником всього будинку, однак нещодавно позивачу стало відомо, що її ввели в оману і відповідач став власником всього домоволодіння. Позивач зазначає, що не відмовлялася від своєї частки у спільному майні подружжя. Будинок №12 по вул. Надрічній в с. Трушках вона з чоловіком будували разом, та разом проживали в цьому будинку, аж до дня смерті [PERSON] і позивач не мала жодних заперечень, щоб їхній син [PERSON] прийняв спадщину за заповітом після смерті батька. Зазначене було погоджено між нею та синами. Менший син [PERSON], теж, відмовився від спадщини за заповітом, оскільки старший син обіцяв придбати йому квартиру в місті, але молодший син [PERSON] помер. Відповідач суду пояснив, що під час оформлення спадкових прав між ним, братом і матірю було все погоджено. Після оформлення будинку на відповідача, його матір продовжує проживати в цьому будинку, але відповідач заперечує право власності матері на 1\\2 частину в будинку, оскільки власником будинку був батько, який заповів все майно синам, а мати в свою чергу, відмовилася від права на спадщину не претендувала на частку в майні. При вирішенні даного спору суд виходив з наступного. Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Разом із тим, згідно з ч. 1 ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка). За змістом ст. 1241 ЦК України та роз»ясень п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» перелік осіб, які мають право на обов'язковому частку, є вичерпним і розширеного тлумачення не потребує. При визначенні розміру обов'язкової частки в спадщині враховуються всі спадкоємці за законом першої черги, увесь склад спадщини, у тому числі вартість речей звичайної домашньої обстановки та вжитку. За згодою особи, яка має право на обов'язкову частку у спадщині, належна їй частка визначається з майна, не охопленого заповітом. У разі незгоди ця частка визначається з усього складу спадщини. Той зі спадкоємців, який має право на обов'язкову частку у спадщині та проживав разом із спадкодавцем на день його смерті, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо у визначеному законом порядку не відмовився від неї. Згідно Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Мін'юст України від 22.02.2012 № 296/5, зокрема глави 10 п. 4.10. Видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, ніяким строком не обмежена. Пунктом 4.21. даного Порядку передбачено, що при оформленні спадщини як за законом, так і за заповітом нотаріус у випадках, коли із правовстановлюючого документа вбачається, що майно може бути спільною сумісною власністю подружжя, повинен зясувати, чи є у спадкодавця той з подружжя, який його пережив і який має право на -1/2 частку в спільному майні подружжя. За наявності другого з подружжя нотаріус видає йому свідоцтво про право власності. Видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, строком не обмежена. Якщо спадкоємців декілька, то кожному із них видається окреме свідоцтво про право на спадщину із зазначенням його частки. Свідоцтво про право на спадщину оформляється в двох примірниках, один з яких залишається в матеріалах спадкової справи. Згідно п. 4.22. нотаріус у випадку видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок, квартиру та інше нерухоме майно вносить відомості про перехід права власності на імя спадкоємця до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно в порядку, установленому законодавством у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно. Пунктом 5.5. даного Порудку передбачено, що при видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом нотаріус має обовязково зясувати наявність спадкоємців, які мають право на обовязкову частку у спадщині, перелік яких визначено у статті 1241 Цивільного кодексу України. П.5.6. Коло спадкоємців, які мають право на обовязкову частку у спадщині, визначається на день відкриття спадщини.; Згідно п. 1.1. глави 11 вказаного вище Положення, у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з подальшим повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, пятою та шостою ст. 203 ЦК України (ст.. 215 ЦК України). Відповідно до ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину вцілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Отже, встановленим є те, що позивач мала право на обовязкову частку у спадщині, але відмовилася від спадщини, яка залишилася після смерті її чоловіка [PERSON], подала нотаріусу заяву про відмову від спадщини. Дана заява подана 12.11.2014 року та не була відкликана позивачем в установлений строк. Встановленим є те, що будинок №12 по вул.Надрічній в с. Трушках є спільним майном подружжя [PERSON] і покійного [PERSON], цей будинок набутий в період їх шлюбу, хоча Свідоцтво про право власності на будинок видано на імя чоловіка [PERSON] Отже, встановленим є те, що позивач мала право на частку в спільному майні подружжя і заява про відмову від обовязкової частки у спадщині не є тотожною правочину відмові від права власності на частку у спільному майні подружжя. Крім того, в силу ст. 1218 ЦК України до складу спадщини після смерті спадкодавця [PERSON] не входила частина (1\\2) будинку №12 по вул. Надрічній в с. Трушках, як частка [PERSON] у спільному майні подружжя. І як було вже зазначено, нотаріус відібрала у позивача відмову від спадщини, яка залишилася після смерті її чоловіка, і позивач не оскаржує зазначену відмову від спадщини, але заперечує безпідставний перехід відповідачу належного їй права власності на 1\\2 частину будинку, тобто частку спільного майна подружжя. В даному випадку, нотаріус не мала підстав вирішувати інші майнові права осіб (спадкоємців), окрім спадкових прав. Встановлено, що 18.03.2015 року державний нотаріус Білоцерківської районної державної нотаріальної контори видала [PERSON] Свідоцтво про право на спадщину за заповітом на житловий будинок з відповідними будівлями та спорудами в селі Трушках по вул. Надрічній №12, при цьому, безпідставно включивши частку позивача (1\\2) на цей будинок, а тому даний правочин підлягає визнанню частково недійсним та скасуванню в частині включення 1\\2 частки позивача в спільнім суміснім майні подружжя в спадкову масу. Згідно ч.3 ст. 88 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача в дохід держави судовий збір в сумі 487,20 грн. Таким чином, виходячи з вищенаведеного, оцінюючи подані докази в їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги підлягають до задоволення. Враховуючи наведене та

Outcome: approved