Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-04 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON], треті особи служба у справах дітей Індустріальної районної адміністрації Дніпропетровської міської ради, Індустріальний районний відділ в м. Дніпропетровськ УДМС України в Дніпропетровській області про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька, обґрунтовуючи свої позовні вимоги наступним: Позивач перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 30 липня 1999 року Шлюб розірвано на підставі свідоцтва про розірвання шлюбу від 10 березня 2010 року. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину [PERSON], [INFO]. Неповнолітня дитина проживає з позивачем, яка її утримує та належним чином піклується про здоровя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. З часу розірвання шлюбу, протягом останніх шести років, відповідач участі у вихованні та догляді за дитиною не бере, розвитком дитини не цікавиться, матеріальної допомоги, окрім аліментів, на утримання та розвиток дитини не надає. Крім того, відповідач чинить перешкоди позивачу у здійсненні нею заходів, спрямованих на покращення здоровя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Зокрема, відмовляється надати у передбаченому законодавством України порядку дозвіл на виїзд малолітньої дитини [PERSON] за кордон для відпочинку та оздоровлення останньої. Водночас, дитина часто хворіє на гострі респіраторні захворювання, для профілактики яких, за рекомендаціями лікарів, необхідне періодичне перебування дитини на морі в Середземноморському кліматі та на ЮБК. Крім того, виїзд дитини за кордон сприятиме розширенню світогляду дитини та добре позначиться на її духовному та інтелектуальному розвитку як особистості. За таких обставин, позивач просить суд: -надати позивачу дозвіл на виїзд [PERSON] за кордон без дозволу (згоди) батька [PERSON] до повноліття дитини; - дозволити позивачу без згоди батька [PERSON] оформлювати документи для тимчасового виїзду або супроводу неповнолітньої дитини [PERSON] за межі України до країн ближнього та дальнього зарубіжжя до досягнення нею повноліття; - допустити негайне виконання рішення суду; - стягнути з відповідача судові витрати. В судове засідання позивач не зявилася, надала суду письмову заяву про розгляд справи у її відсутності без проведення фіксації судового процесу, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить задовольнити їх в повному обсязі, проти заочного розгляду не заперечує. В судове засідання відповідач не зявився, причини неявки суду не повідомив, заперечень не надав, про час та день слухання справи був завчасно сповіщений. В судове засідання представник третьої особи служби у справах дітей Індустріальної районної адміністрації Дніпропетровської міської ради не зявився, надав заяву про слухання справи за їх відсутності та винести рішення в інтересах дитини. В судове засідання представник третьої особи Індустріального районного відділу в м. Дніпропетровську ГУДМС України в Дніпропетровській області не зявився, надав письмову заяву про слухання справи за їх відсутністю та прийняти рішення відповідно до вимог Закону. Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. У звязку з чим, на підставі ст.ст. 197, 224 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів, без фіксації судового процесу. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами та іншими учасниками процесу доказів. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 30.07.1999 року перебували у шлюбі, що зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану Солонянського районного управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 70. 10.03.2010 року шлюб між сторонами розірвано, про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу, серії 1-КИ № 131487, видане Індустріальним відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - [PERSON], [INFO], про що свідчить свідоцтво про народження, видане відділом реєстрації актів цивільного стану Орджонікідзевського районного управління юстиції м.Запоріжжя від 11.01.2005 року, яка проживає разом з позивачкою та знаходиться на її утриманні. Крім того, відповідач [PERSON] не надає згоди на виїзд дитини за межі України. Нормами\~ст.141 СК України\~закріплено рівність прав і обовязків батьків відносно дитини. Відповідно до ч.2\~ст.150 СК України, батьки зобовязані піклуватися про здоровя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно ч.2\~ст.154 СК України,\~батькам надається право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини, а також непрацездатних сина, дочки як їх законним представникам, без спеціальних на те повноважень. За приписами ч.2\~ст.155 СК України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Статтею 313 ЦК України\~встановлено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 27 Європейської Конвенції про права дитини від 20.11.1989 р., ратифікованої 27.02.1991 р., за якою, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини, Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. \~ Відповідно до ст. 52 Конституції України діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним. Відповідно до\~ст.8 Закону України „Про охорону дитинства, кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею\~ст.12 вказаного закону\~на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобовязані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до принципу 2 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року,\~дитині законом та іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист та надані можливості та сприятливі умови, що дозволяли би їй розвиватися фізично, інтелектуально, духовно та у соціальному відношенні здоровим та нормальним шляхом та в умовах свободи та гідності.\~\~\~\~ Статтею 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Верховною Радою України визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обовязки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно\~ст.9 Конституції України\~чинні міжнародні договори, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.\~\~ У відповідності до ч.2\~ст.4 Закону України „Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України, оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріального засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього\~Закону\~право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. \~\~\~ Пунктом 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених\~Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57\~встановлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема у разі рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] в частині надання дозволу на виїзд дитини за кордон без дозволу (згоди) батька до повнолітня дитини та оформлення документів для тимчасового виїзду або супроводу неповнолітньої дитини до країн ближнього та дальнього зарубіжжя до досягнення нею повноліття підлягають задоволенню. Стосовно вимог позивача про негайне виконання рішення суду, то суд вважає їх такими, що не підлягають задоволенню, оскільки ст.367 ЦПК України містить вичерпний перелік випадків, коли суд допускає негайне виконання рішення, серед яких надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька та виготовлення проїзних документів дитини не передбачено. Частиною першою \~ст.88 ЦПК України\~передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.\~\~\~\~

Outcome: partial