Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-15 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Посилалася на те, 21.06.2011 року між нею та [PERSON] було укладено договір позики грошових коштів, відповідно до якого вона в день укладення позики грошових коштів передала відповідачу 35000 доларів США, а [PERSON] прийняв позику та зобов'язався повернути її до 21.09.2011 року. З метою забезпечення виконання договору позики того ж дня між сторонами було укладено договір іпотеки, відповідно до якого в іпотеку позивачу було передано квартиру [ADDRESS]. Отримання відповідачем грошових коштів у борг та укладення договору іпотеки були здійснені за письмовою згодою його дружини [PERSON] У вказаний строк відповідач свої зобов'язання за договором не виконав, позику не повернув та ухиляється від повернення коштів. На її неодноразові звернення про добровільну сплату заборгованості не відреагував. Просила позов задовольнити, стягнути з відповідача борг за договором позики, а також три проценти річних від простроченої суми, що становить 512163 грн. 75 коп. та понесені судові витрати. В подальшому позивач збільшила позовні вимоги та просила стягнути з відповідача на її користь боргу за договором позики грошових коштів у розмірі 822850 гривень та три відсотки річних від простроченої суми боргу за період невиконання зобов'язання у розмірі 74056 грн. 50 коп. Позивач у судовому засіданні позов підтримала та підтвердила викладені в ньому обставини. Просила Позов задовольнити. Представник позивача також позов підтримав. Пояснив суду, що кошти за договором позики були передані відповідачу в іноземній валюті. На даний час будь-які кошти по договору повернуті не були. Просив позов задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явився, подав до суду заяву, в якій позов не визнав та зазначив, що грошові кошти ним було повернуто. Представник відповідача позов не визнав. Пояснив, що позичені кошти відповідачем було повернуто. Крім того, зазначив, що позивачем було пропущено строк позовної давності, на застосуванні якої наполягає відповідач. Просив відмовити в задоволенні позову. Третя особа [PERSON] суду пояснила, що дійсно в її присутності [PERSON] позичив грошові кошти у позивача, про що було складено відповідний договір. Третя особа [PERSON] у судовому засіданні підтвердила, що нею було надано згоду на укладення чоловіком договору позики. Крім того вказала, що за дорученням чоловіка віддавала частинами позичені кошти позивачці. Заслухавши пояснення присутніх учасників судового процесу, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до наступного. Так, правовідносини, які виникли між сторонами регулюються нормами цивільного кодексу України. Так, судом встановлено, що 21.06.2011 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики грошових коштів. Відповідно до умов договору, позичальник позичив у позикодавця строком до 21.09.2011 року 280350 гривень, що відповідає сумі 35000 доларів США. Сторони домовились, що позика є безпроцентною (а.с.5). Позичальник, який прострочив виконання грошового зобов'язання на вимогу позикодавця зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми. У відповідності до ст. 1046 ч.1 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальнику) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Згідно ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника. Таким чином, договір позики є підставою для виникнення правовідносин, учасниками яких є будь-які фізичні або юридичні особи, оскільки ЦК України не містить жодного виключення як щодо суб'єктного складу, так і щодо права на одержання від позичальника неустойки. У якості забезпечення виконання зобов'язання 21.06.2011 року між сторонами було укладено договір іпотеки, відповідно до якого позичальником [PERSON] було передано в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS] (а.с.6-9). За змістом ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Як було встановленосудом, строк виконання зобов'язання сторонами було визначено не пізніше 21.09.2011 року, тобто на даний час термін повернення позики є таким, що настав. Відповідно до ст.ст. 526, 527 Цивільного кодексу України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок у зобов'язанні належним чином. Згідно ст.545 ЦК України, прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. З поданої до суду 24.12.2014 року заяви відповідачем [PERSON] видно, що борговий документ знаходиться саме в нього (а.с.126). Доводи представника відповідача про застосування позовної давності суд відхиляє, при цьому зазначає наступне. Згідно зі ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу (ч.1 ст.260 ЦК України). Відповідно до ч.5 ст.254 ЦК України, якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день. Таким чином, термін позовної давності позивачем пропущено не було. Разом із тим, враховуючи все вище викладе, а також наявність боргового документа у боржника, суд приходить до висновку про безпідставність заявлених позовних вимог, оскільки позику відповідачем було повернуто.

Outcome: dismissed