Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-01 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON], в якому просить стягнути борг в сумі 4500 грн. і моральну шкоду в сумі 10000 грн. Вимоги обґрунтовані тим, що 23 червня 2014 року в місті Знам'янка на прохання [PERSON] позичила йому для особистих потреб 4500 грн. На підтвердження факту отримання в борг грошових коштів в сумі 4500 грн. відповідачем було власноруч написано розписку, відповідно до якої гроші він зобов'язався повернути до 01 листопада 2014 року. Проте гроші до сьогоднішнього дня останнім їй не повернуті. Вказала, що вже після 01 листопада 2014 року вона неодноразово телефонувала відповідачу та зустрічалася з ним особисто з приводу боргу, проте останній їй пояснював, що наразі немає коштів для повернення боргу і взагалі віддавати його не має бажання. У зв'язку з сильним душевним хвилюванням понесла моральну шкоду, яку оцінює в 10000 грн. Позивач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини, викладені у позові. Просили стягнути з відповідача борг та моральну шкоду. Відповідач позовні вимоги визнав в частині боргу по розписці, в частині позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди позов не визнав, вказуючи на відсутність достатніх коштів. Заслухавши пояснення сторін, представника позивача, дослідивши матеріали, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що 23 червня 2014 року [PERSON], взяв у борг у [PERSON] грошові кошти в сумі 4500 грн., зобов'язавшись повернути їх до 01 листопада 2014 року. На підтвердження вказаного факту [PERSON] складено відповідну розписку та засвідчено власним підписом. Оригінал розписки знаходиться в матеріалах даної справи. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною 2 ст. 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем грошової суми або визначеної кількості речей. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Такий правовий висновок міститься в ухвалі Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс 13. Статтею 204 ЦК України визначено принцип презумпції правомірності правочину - правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Даних про укладення договору позики під впливом тиску у судовому засіданні не встановлено. відповідачем він не оспорювався і його недійсність рішенням суду не встановлена. Таким чином боргова розписка, вчинена [PERSON], відповідає вимогам закону і породжує правові наслідки, які наступають внаслідок невиконання договору позики та умов, визначених у змісті розписки. Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача борг у сумі 4500 грн. Разом з цим, відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної шкоди розглядаються зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов'язання і передбачають відшкодування моральної шкоди. Суд відмовляє у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, оскільки положення ст.1167 ЦК України на спірні правовідносини не поширюється, так як регулюють позадоговірні (деліктні) відносини. Право на відшкодування моральної шкоди у даному випадку не передбачено. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З урахуванням наведеного з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір сплачений останньою при зверненні з даним позовом до суду за частину вимог майнового характеру про стягнення боргу, тобто в сумі 551, 20 грн. Решту судових витрат - за частину позовних вимог немайнового характеру про відшкодування моральної шкоди - суд відносить на рахунок позивача. Кеуючись ст.ст.3, 10, 11, 60, 88, 213-215 ЦПК України, суд,-

Outcome: partial