Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-03 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON], третя особа: Покровська державна нотаріальна контора Дніпропетровської області в якому просила визнати недійсним заповіт [PERSON] складений на користь [PERSON], посвідчений 30.09.2005 року приватним нотаріусом Покровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 2373. 22.02.2017 року позивачем подано уточнюючу позовну заяву відповідно до якої позивач просив визнати заповіт, складений та оформлений приватним нотаріусом Покровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області [PERSON] від 30 вересня 2005 року, зареєстрований в реєстрі за № 2373, яким [PERSON] (ід. номер [NUMBER]) [INFO], заповіла належну їй житлову квартиру, розташованою за адресою: смт. Покровське Дніпропетровської області, вул. Кірова, буд. 145 «а» квартира 4, громадянці [PERSON], недійсним. Відповідно до уточнень позовної заяви від 09.03.2017 року [PERSON] просила визнати заповіт, складений та оформлений приватним нотаріусом Покровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області [PERSON] від 30 вересня 2005 року, зареєстрований в реєстрі за № 2373, яким [PERSON] (ід. номер [NUMBER]) [INFO], заповіла належну їй житлову квартиру, розташованою за адресою: смт. Покровське Дніпропетровської області, вул. Кірова, буд. 145 «а» квартира 4, громадянці [PERSON], недійсним. Згідно останніх уточнень позовної заяви від 26.06.2017 року позивач просив визнати заповіт, складений та оформлений приватним нотаріусом Покровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області [PERSON] від 30 вересня 2005 року, зареєстрований в реєстрі за № 2373, яким [PERSON] (ід. номер [NUMBER]) [INFO], заповіла належну їй житлову квартиру, розташованою за адресою: смт. Покровське Дніпропетровської області, вул. Кірова, буд. 145 «а» квартира 4, громадянці [PERSON], нікчемним. Позовні вимоги мотивовано тим, що 07.08.2006 року померла рідна баба позивача [PERSON]. Під час свого життя, а саме: 29.08.2003 року [PERSON] на випадок своєї смерті зробила особисте розпорядження, яким призначила [PERSON] єдиним спадкоємцем і заповіла належну їй житлову квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS]. Заповіт було складено і оформлено приватним нотаріусом Покровського районного нотаріального округу [PERSON] 11.10.2006 р. позивач звернулась до Покровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за заповітом, де дізналась, що існує ще один заповіт від [PERSON], який був складений і оформлений 30.09.2005 року приватним нотаріусом Покровського районного нотаріального округу [PERSON], відповідно до якого житлова квартира, розташована за адресою: [ADDRESS], була заповідана сторонній людині [PERSON] За період часу з 2007 р. по 2013 р. при розгляді цивільних справ в суді за позовом [PERSON] до [PERSON], яка померла 30.09.2016 р. до приватного нотаріуса [PERSON], яка померла 03.07.2007 р. стало відомо, що існує дві редакції заповіту від 30.09.2005 р. зареєстровані в реєстрі за № 2373, якими [PERSON] нібито заповіла вище вказану квартиру [PERSON] На одному бланку заповіту в графі «[PERSON], є особистий підпис і нерозбірливим почерком з виправленнями, написаний текст наступного змісту: «Прочитано в голос і підписано мною власно…», далі останнє слово написано нерозбірливо з відсутністю його змісту. На бланку другого екземпляру заповіту, в графі [PERSON] є особистий підпис і нерозбірливим почерком написаний текст наступного змісту: «Прочитано в голос і переписано на мою…» далі останнє слово написано нерозбірливо з відсутністю його змісту. Ці два заповіти датовані однією датою від 30.09.2005 року, зареєстровані в реєстрі № 2373, різні за змістом, і є недійсними, оскільки: померла [PERSON] на протязі свого життя, про що свідчить записи в амбулаторній карті за № 13237 починаючи з 1970 р. по 2003 рік, постійно хворіла на головний біль, постійно лікувалась в неврологічному відділенні з діагнозом емоціональної лабільності, тобто розладами, що характеризується бурхливою реакцією на події, імпульсивністю та спонтанністю вчинків, відсутністю самоконтролю та обліку можливих наслідків, відсутністю адекватної оцінки своєї поведінки; діагнозом астенічного синдрому, тобто стан нервово-психічної слабкості, який супроводжується зниженням тонусу психічних процесів, нездатністю до тривалої розумової напрузі, емоційною слабкістю, порушенням памяті, пасивністю, апатичністю. Крім того хворіла на хронічний неврит слухових нервів, хронічний адгедивний середній отит справа, хронічний епітимпаніт, хронічний гнійний мезотимпаніт зліва, двухсторонній кохлеоневрит. Церебральний атеросклероз з явищами дисциркуляторної єнецефалопатии 2 ст., кардіосклероз атеросклеротичний з явищами серцевої недостатності. Отже, на час складання та оформлення заповіту від 30.09.2005 р. [PERSON] внаслідок своїх хвороб була глухою, не читала, не писала, мала функціональні розлади психіки та не усвідомлювала значення своїх дій і не могла ними керувати. Також, на час складання заповіту від 30.09.2005 року [PERSON] не мала паспорту громадянина України. Користувалась простроченим тимчасовим посвідченням громадянина України, строк дії якого закінчився 01.05.2004 р., а отже приватний нотаріус [PERSON] при оформлені заповіту порушила «Інструкцію про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженої Наказом Міністерства Юстиції України за № 20/5 від 03.03.2004 р., що дає підстави для визнання правочину нікчемним. В судове засідання позивач та її представник не зявилися, надіславши до суду заяву з проханням справу розглядати за їх відсутності, позовні вимоги підтримали у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позові, наполягали на задоволенні позову. Представник відповідача [PERSON] за довіреністю [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, посилаючись на відсутність підстав для визнання заповіту нікчемним, дотримання приватним нотаріусом [PERSON] вимог законодавства при посвідченні заповіту, а перелічені позивачем недоліки при складанні заповіту і його посвідченні ніяким чином не впливали на волевиявлення заповідача і його не спростовують. Зазначив, що дана справа між тими ж сторонами ([PERSON] син [PERSON], яка є спадкоємцем за оспорюваним заповітом) вже неодноразово переглядалася, при цьому було допитано усіх можливих свідків, вже збиралися неодноразово докази по справі. При цьому будь-яких порушень судами встановлено не було. Зазначив, що підстав, для визнання заповіту нікчемним немає, оскільки позивач не здійснювала належного догляду за померлою, що і стало причиною складення заповіту на іншу особу. Державний нотаріус Покровської державної нотаріальної контори [PERSON] в судове засідання не зявилася, надавши заяву про розгляд справи за її відсутності, заперечень на позов не надала, рішення прийняти на розсуд суду. Заслухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії І-КИ № 087717 [PERSON], померла 07 серпня 2006 року, у віці 74 років. (а.с. 17). Позивач являється рідною онукою померлої [PERSON], яка 29.08.2003 року на випадок своєї смерті зробила особисте розпорядження, яким призначила [PERSON] єдиним спадкоємцем і заповіла належну їй житлову квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS]. 30.09.2005 року [PERSON] склала заповіт на випадок своєї смерті, посвідчений приватним нотаріусом Покровського районного нотаріального округу [PERSON], відповідно до якого житлову квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS], заповіла [PERSON] Даний заповіт посвідчено приватним нотаріусом Покровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 2373. Відповідно до норм\~ЦК України\~заповіт є особистим розпорядженням і складається від імені однієї фізичної особи. За умовами ч. 2 ст. 1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині в якій останній йому суперечить Вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені\~ст.1247 ЦК України, згідно якої загальними вимогами до форми заповіту є складання заповіту в письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання, заповіт повинен бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої\~статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у\~статтях 1251-1252 цього Кодексу. За змістом п. 13 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджена\~наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 03.03.2004 року за № 283/8882 (в редакції від 29.08.2005 року ) при вчиненні нотаріальних дій нотаріуси встановлюють особу учасників цивільних відносин, які особисто звернулися за вчиненням нотаріальних дій. Установлення особи здійснюється за паспортом або іншими документами, які унеможливлюють будь-які сумніви щодо особи громадянина (паспорт громадянина України, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, дипломатичний чи службовий паспорт, посвідчення особи моряка, посвідка на проживання особи, яка мешкає в Україні, але не є громадянином України, національний паспорт іноземця або документ, що його замінює, посвідчення водія, посвідчення інваліда чи учасника Великої Вітчизняної війни, посвідчення, видане за місцем роботи фізичної особи, та ін.). У разі якщо за фізичну особу, яка внаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин не може власноручно підписати правочин, заяву або інший документ, підписується інша фізична особа, нотаріус установлює особу громадянина, що бере участь у нотаріальній дії, і особу громадянина, який підписався за нього. Про спосіб установлення особи нотаріусом робиться відповідний запис у реєстрі нотаріальних дій. Відповідно до п. 13 Порядку ведення та заповнення реєстрів у графі 4 зазначаються назва документа, за яким установлено особу громадянина, для якого вчиняється нотаріальна дія, чи його представника, серія, номер, дата його видачі, а також рік народження - на підтвердження дієздатності учасників при посвідченні угод і вчиненні інших нотаріальних дій, де перевірка цього факту є обов'язковою. За умовами п. 23 Інструкції від 03 березня 2004 № 20/5 тексти нотаріально посвідчуваних правочинів, засвідчуваних копій (фотокопій) документів і виписок з них, тексти перекладів та заяв повинні бути написані зрозуміло і чітко; числа і строки, що стосуються змісту посвідчуваних правочинів, мають бути позначені хоча б один раз словами, а назви юридичних осіб - без скорочень і із зазначенням їх адреси. У необхідних випадках зазначаються номери рахунків юридичних осіб у банках (кредитних установах), а також дата, місце народження та місце роботи фізичних осіб. Прізвища, імена, по батькові фізичних осіб, у тому числі представників юридичних осіб, повинні бути написані повністю із зазначенням місця їх проживання. При посвідченні правочинів за участю іноземних громадян зазначається також і їх громадянство. На нотаріально оформлюваних документах не заповнені до кінця рядки та інші вільні місця прокреслюються, за винятком документів, призначених для дії за кордоном, у яких прокреслення не допускаються. Дописки і виправлення повинні бути застережені нотаріусом перед підписом відповідних осіб (сторін правочинів та інших осіб, які підписали правочин, заяву та ін.) і повторені в кінці посвідчувального напису. При цьому виправлення мають бути зроблені так, щоб усе помилково написане, а потім закреслене можна було прочитати. Виправлення, зроблені в тексті нотаріально оформлюваного документа, який не потребує підпису особи, що звернулася за вчиненням нотаріальної дії (наприклад, копія документа), застерігаються нотаріусом лише в кінці посвідчувального напису до підпису нотаріуса і поставлення печатки. Якщо документ, що підлягає посвідченню або засвідченню, викладений неправильно чи неграмотно (чи складений з порушенням вимог чинного законодавства), нотаріус пропонує особі, що звернулася за вчиненням нотаріальної дії, виправити його або скласти новий. На бажання зацікавленої особи документ може бути складений нотаріусом. П. 157 вищезазначеної інструкції передбачено, що заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем. Нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним, про що зазначається ним перед його підписом. Якщо заповідач унаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин не може власноручно підписати заповіт, за дорученням заповідача він може бути підписаний іншою фізичною особою за правилами, викладеними в пункті 16 цієї Інструкції. Фізична особа, на користь якої заповідається майно, не вправі підписувати заповіт за заповідача. Досліджений у судовому засіданні заповіт від 30 вересня 2005 року відповідає встановленій формі заповіту та вимогам ЦК України та Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від 03 березня 2004 за № 20/5. Посилання позивача на порушення нотаріусом порядку складення та посвідчення заповіту, як на підставу для визнання його нікчемним, не приймаються судом до уваги, оскільки нерозбірливість почерку заповідача здійснений ним особисто з ремаркою, на думку суду не є такими порушеннями, які б давали підстави для визнання заповіту нікчемним та не впливають на волевиявлення заповідача. Суд враховує, що померлій під час складання заповіту було 73 роки. Не знайшли свого підтвердження також доводи позивача про встановлення особи заповідача за недійсним тимчасовим посвідченням. Дане питання було предметом розгляду справи № 2/189/59/13 за позовом [PERSON] до Державного нотаріуса Покровської державної нотаріальної контори, державного нотаріального архіву Дніпропетровського обласного управління, треті особи: [PERSON], ГУ ДМС України в Дніпропетровській області про визнання заповіту від 30.09.2005 року недійсним, виключення запису зі спадкового реєстру. Під час розгляду справи № 2/189/59/13 не встановлено фактів в порушення порядку встановлення особи при посвідченні заповіту, натомість судом допитано свідків, витребувано додаткові докази. Дане рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області № 2/189/59/13 від 16.07.2013 року було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26.12.2013 року. ([PERSON] 2 а.с.16) Вирішуючи спір по справі, Апеляційний суд Дніпропетровської області в ухвалі від 26.12.2013 року по справі № 433/1833/12 встановив, що з ксерокопії реєстру №02 для реєстрації нотаріальних дій приватного нотаріуса Покровського районного нотаріального округу [PERSON] на 2005 рік, у графі 4 зазначеного реєстру особу [PERSON] було установлено саме за тимчасовим посвідченням громадянина України серії ЛС № 200420, виданого Покровським РВ УМВС в Дніпропетровській області від 01 травня 2004 року. Посилання [PERSON] в апеляційній скарзі на недійсність тимчасового посвідчення серії ЛС № 200420, оскільки термін його дії закінчився 01 травня 2004 року, а заповіт було посвідчено 30 вересня 2005 року, не можуть бути прийняті до уваги та спростовується копією витребуваного під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції реєстру № 2 для реєстрації нотаріальних дій приватного нотаріуса [PERSON], з якого вбачається, що особа [PERSON] була встановлена за тимчасовим посвідченням громадянина України серії ЛС 200420, виданого Покровським РВ УМВС в Дніпропетровській області 01 травня 2004 року. Апеляційний суд Дніпропетровської області також констатував, що вирішуючи даний спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції правильно встановив, що підстави для визнання заповіту недійсним відсутні, що також знайшло своє підтвердження при розгляді вказаної цивільної справи в суді апеляційної інстанції, а тому, позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованими, та такими, що не підлягають задоволенню в повному обсязі. ([PERSON] 2 а.с.17) Відповідно до част.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. З огляду на вищевикладене, судом не встановлено порушення порядку встановлення особи під час вчинення оспорюваної нотаріальної дії, позивачем таких доказів в підтвердження факту недійсності тимчасового посвідчення громадянина України також не надано. Отже, в судовому засіданні не встановлено жодних підстав для визнання заповіту нікчемним з підстав визначених ст. 1257 ЦК України, тобто у звязку недодержання встановленої форми заповіту та порушення порядку його посвідчення (встановлення особи під час вчинення нотаріальної дії). Як вбачається з матеріалів позовної заяви, [PERSON] також вказує, на протязі свого життя, про що свідчить записи в амбулаторній карті за № 13237 починаючи з 1970 р. по 2003 рік, заповідачка постійно хворіла на головний біль, постійно лікувалась в неврологічному відділенні з діагнозом емоціональної лабільності, тобто розладами, що характеризується бурхливою реакцією на події, імпульсивністю та спонтанністю вчинків, відсутністю самоконтролю та обліку можливих наслідків, відсутністю адекватної оцінки своєї поведінки; діагнозом астенічного синдрому, тобто стан нервово-психічної слабкості, який супроводжується зниженням тонусу психічних процесів, нездатністю до тривалої розумової напрузі, емоційною слабкістю, порушенням памяті, пасивністю, апатичністю. Крім того хворіла на хронічний неврит слухових нервів, хронічний адгедивний середній отит справа, хронічний епітимпаніт, хронічний гнійний мезотимпаніт зліва, двухсторонній кохлеоневрит. Церебральний атеросклероз з явищами дисциркуляторної енецефалопатії 2 ст., кардіосклероз атеросклеротичний з явищами серцевої недостатності. Позивач вказує, що внаслідок своїх хвороб [PERSON] була глухою, не читала та не писала, відтак на час складання та оформлення заповіту від 30.09.2005 року приватним нотаріусом [PERSON] порушено вимоги Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України в частині необхідності залучення до посвідчення заповіту свідків. Однак, до суду не надано переконливих та беззаперечних доказів того, що в момент вчинення оспорюваної нотаріальної дії [PERSON] дійсно взагалі нічого не чула, нічого не бачила та не могла фізично писати. В судовому засіданні було допитано свідка [PERSON], який повідомив, що дійсно [PERSON] мала поганий стан здоровя та погано чула, самостійно майже нічого не робила. Доглядала її дружина, однак поїхала на заробітки в інше місце і приїжджала раз на місяць. Навідувались до [PERSON] він і його дочка. Спілкуватись з нею було складно, мова не звязна. До смерті могла пересуватись, самостійно ходила на ринок. Коли останнього разу бачив була здорова. Проте, що померла, дізнався через тривалий час, поховала [PERSON] [PERSON], яка і піклувалась про померлу. Допитана в судовому засіданні в якості свідка приватний нотаріус [PERSON] повідомила, що памятає [PERSON], оскільки її син жив рядом із нею та ситуацію з посвідченням заповіту. Повідомила, що коли [PERSON] зайшла до кабінету нотаріус запитала чи в черзі вони знаходяться чи ні. Було на перший погляд видно, що остання погано бачить і що їй для того, щоб вона почула потрібно кричати. Зазначила, що оскільки вказані особи були без черги та була необхідність встановлення чи здатна [PERSON] читати, писати і ймовірно було необхідно запросити свідків, що потребуватиме багато часу, відмовилася складати заповіт саме через брак часу. В судовому засіданні не представилось можливим допитати свідків [PERSON] та [PERSON]. Свідки про розгляд справи повідомлялися належним чином, проте до судового засідання призначеного на 25.04.2017 року, 19.05.2017, 08.06.2017 року та на 04.07.2017 року не зявлялися, конверти з повістками про виклик поверталися до суду (а.с.224, 243, [PERSON] 2 а.с. 56). 12.06.2017 року з метою встановлення місця проживання свідків [PERSON] та [PERSON] направлено запити до відділу адресно-довідкової роботи у правління з питань громадянства. Згідно відповідей інформація щодо місця реєстрації [PERSON] підтвердилася ( смт. Покровське, вул. Кісенко (колишня Фрунзе), 80, щодо [PERSON] (дочка позивача) інформація відсутня, тобто встановити причину неотримання кореспонденції за місцем реєстрації та незявлення свідків не представилось можливим. Позивач до останніх судових засідань також не зявлявся, надавши клопотання про розгляд справи за його відсутності, що унеможливило уточнити інформацію щодо свідків, яких останній просив допитати. За умовами ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним. Презумпція правомірності правочину є важливою гарантією реалізації цивільних прав учасниками цивільних відносин. Вона полягає у припущенні, що особа, вчиняючи правочин, діє правомірно. Частиною 1\~\~ст. 3 ЦПК України\~передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 1\~ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування ( ч. 1 ст. 58 ЦПК України). У відповідності до вимог\~ст. 60 ЦПК України\~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін\~\~\~\~та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.\~\~\~\~Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З клопотанням про проведення посмертної медичної, почеркознавчої експертизи для встановлення факту неможливості бачити, чути, писати [PERSON] під час судового засідання ані позивач, ані відповідач в порядку визначеному ст. 143-145 ЦПК України не зверталися. Отже, позивачем не надано та судом не встановлено обставини, що саме в момент вчинення заповіту 30 вересня 2005 року [PERSON] не мала можливості через свій фізичний стан вчинити заповіт не знайшли свого підтвердження, натомість згідно показань свідків [PERSON] та [PERSON], померла могла чути, погано бачила та вільно пересувалась, самостійно вчиняла дрібні побутові правочини. Суд також враховує той факт, що на момент складання заповіту [PERSON] було 73 роки і є природним, що вона мала низку захворювань, викладених в амбулаторній картці за № 13237 та це не свідчить про безумовну неможливість чути, бачити та писати, тобто вчиняти дії, які необхідні для вчинення одностороннього правочину складання заповіту. Розглядаючи дане питання суд керується загальноприйнятною презумпцією правомірності правочину та виходить з того, що приватний нотаріус [PERSON] (померла 03 вересня 2007 року) під час вчинення нотаріальної дії переконався у здатності [PERSON] чути, бачити текст заповіту, у справжності волі на укладання заповіту та спроможності розуміти його зміст. У позовні заяві позивач також вказує на той факт, що [PERSON] за життя не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, що підтверджується тим, що саме позивач оформлював для неї субсидії, сплачувала комунальні послуги на підставі нотаріально посвідчених довіреностей. Не розуміючи своїх дій, заповідач одного разу завела на балконі живих качок, намагаючись їх утримувати, тим самим спричинивши незручності для сусідів. Замість витирання підлоги під час залиття її водою [PERSON] засипала підлогу піском. Утримуючи при собі ключі не могла відчинити двері, забувала що в неї є ключі та вчиняла інші дії, які, на думку позивача, може здійснювати людина внаслідок функціональних розладів психіки, порушення фізіологічних процесів в організмі або інших хворобливих явищ. За умовами\~ст. 60 ЦПК України\~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін\~\~\~\~та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.\~\~\~\~Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. П. 16 постанови Пленуму Верховного суду від 06.11.2009 року за № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачає, що при розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК суд відповідно до статті 145 ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Згідно положень п. 18 постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров'я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу (стаття 145 ЦПК). Від сторін не надходили клопотання про призначення посмертної судово - психіатричної експертизи, натомість представником відповідача надано до матеріалів справи акт № 34 від 12.10.2012 року амбулаторної (посмертної) судово - психіатричної експертизи на [PERSON], який був складений в рамках цивільної справи № 2-433/2/2012, що розглядалась Покровським районним судом Дніпропетровської області. (а.с. 189). Так, згідно вищевказаного акту № 34 від 12.10.2012 року амбулаторної (посмертної) судово - психіатричної експертизи на [PERSON] [INFO], яка є особою у відношенні якої вирішується питання про її психічний стан на момент складання заповіту 30 вересня 2005 року на вирішення експертизи поставлено на ступні питання: 1.Чи могли захворювання: Церебральний атеросклероз з явищами дисциркуляторної єнецефалопатії 2 ст., кардіосклероз атеросклеротичний з явищами серцевої недостатності 2 ст., неврит слухового нерву, полікістоз 2ст. вплинути на розумово-психічний стан [PERSON] при складанні оспорюваного заповіту, а саме: чи могла вона в повному обсязі розуміти свої дії та керувати ними? 2.Чи могли захворювання: Церебральний атеросклероз з явищами дисциркуляторної єнецефалопатії 2 ст., кардіосклероз атеросклеротичний з явищами серцевої недостатності 2 ст., неврит слухового нерву, полікістоз 2ст. призвести до розумового розладу [PERSON] в момент укладання оспорюваного заповіту? 3.Чи могла [PERSON] протягом захворювання церебральний атеросклероз з явищами дисциркуляторної єнецефалопатії 2 ст., кардіосклероз атеросклеротичний з явищами серцевої недостатності 2 ст., неврит слухового нерву, полікістоз 2ст. розуміти свої дії та керувати ними? Згідно висновку, викладеному в акті № 34 від 12.10.2012 року амбулаторної (посмертної) судово - психіатричної експертизи, [PERSON] у період часу який цікавить суд, тобто на момент складання заповіту 30 вересня 2005 року не була хворою на будь-яке психічний розлад. За своїм психічним станом у той період часу могла розуміти свої дії та керувати ними. Зазначені позивачем у позовній заяві відхилення у поведінці заповідача як то заведення качок, забуття про ключі та неможливість самостійно сплачувати рахунки не свідчіть про безумовну неможливість на момент вчинення заповіту 30.09.2005 року усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Відповідно до ч.4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. За умовами ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, визначених законом. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Стаття 1257 ЦК України\~передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. За умовами п. 14 постанови Пленуму Верховного суду від 06.11.2009 року за № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам необхідно враховувати, що не допускається визнання дійсним заповіту, який є нікчемним у зв'язку з порушенням вимог щодо його форми та порядку посвідчення. У цьому разі судам слід застосовувати статтю 1257 ЦК, оскільки норми глави 85 ЦК не передбачають можливості визнання заповіту дійсним. Заповіт, складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, згідно із ч. 1 ст. 1257 ЦК України є нікчемним, тому на підставі ст. 215 ЦК України визнання такого заповіту недійсним судом не вимагається (п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування»). Враховуючи, що підстав вважати вчинений 30 вересня 2005 року заповіт нікчемним або визнання його недійсним в межах заявлених позовних вимог судом не встановлено, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed