Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-25 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що з відповідачем по справі перебуває в зареєстрованому шлюбі з 31.07.2014 року, від спільного проживання мають малолітнього сина [PERSON] [INFO], спільне сімейне життя з відповідачем не склалося, оскільки у них різні погляди на сімейне життя, різні цінності, різні вподобання, між ними склалися такі стосунки, що вона боялася за своє життя, звернулася за допомогою до друзів та родичів в Україні, через посольство України в [PERSON] їй допомогли оформити всі необхідні документи для виїзду разом з дитиною в Україну. З травня 2015 року вона разом з сином проживає в місті Білій Церкві, їхній з відповідачем син є громадянином України, з відповідачем вони не підтримують жодних стосунків, а тому вона просить суд шлюб між ними розірвати. До суду позивачем надано письмову заяву щодо розгляду справи без її участі, в заяві вказано на те, що вона позов підтримує в повному обсязі. Відповідач, який проживає на даний час в [PERSON] та є громадянином [PERSON], до суду не зявився, про час розгляду справи повідомлявся належним чином, необхідні документи було вручено відповідачу в порядку виконання судового доручення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області міським судом Тбілісі 15.03.2017 року. Згідно зі ст..414 ЦПК України підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України. Відповідно до ст.63 Закону України «Про міжнародне приватне право» припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу. За ч.1 ст.60 цього Закону правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний звязок іншим чином. Як вказано в п.12 ч.1 ст.76 Закону, суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом також у випадках, визначених законом України та міжнародним договором України. 22.01.1993 року держави-члени СНД /Договірні сторони/ підписали Конвенцію про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, яку ратифіковано Верховною Радою України 10.11.1994 року, набула чинності для України з 14 квітня 1995 року. Цю Конвенцію слід також застосовувати у відносинах України з [PERSON]. Як передбачено в ст.1 Конвенції, громадяни кожної з Договірних Сторін, а також особи, що проживають на її території, користуються на територіях всіх інших Договірних Сторін у відношенні своїх особистих і майнових прав таким же правовим захистом, як і власні громадяни цієї Договірної Сторони. Громадяни кожної з Договірних Сторін, а також інші особи, що проживають на її території, мають право вільно і безперешкодно звертатися до суду, прокуратури й інших установ других Договірних Сторін, до компетенції яких відносяться цивільні, сімейні і кримінальні справи, можуть виступати в них, подавати клопотання, пред'являти позови і здійснювати інші процесуальні дії на тих же умовах, що і громадяни цієї Договірної Сторони. Відповідно до ст.28 Конвенції по справах про розірвання шлюбу застосовується законодавство Договірної Сторони, громадянами якої є подружжя на момент подачі заяви. Якщо один з подружжя є громадянином однієї Договірної Сторони, а другий - іншої Договірної Сторони, застосовується законодавство Договірної Сторони, установа якої розглядає справу про розірвання шлюбу. Як розяснено в п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», у разі розірвання шлюбу між громадянином України та іноземцем або особою без громадянства, один з яких проживає в Україні, питання підсудності визначається за загальними правилами, встановленими ст. 110 ЦПК. А згідно з ч.2 ст.110 ЦПК України позови про розірвання шлюбу можуть пред'являтися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача також у разі, якщо на його утриманні є малолітні або неповнолітні діти або якщо він не може за станом здоров'я чи з інших поважних причин виїхати до місця проживання відповідача. За домовленістю подружжя справа може розглядатися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування будь-кого з них. Отже, враховуючи вищенаведені правові норми, підсудність даної справи визначається за законодавством України і при вирішенні спору також застосовуються норми СК України. Оглянувши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов належить задовольнити з наступних підстав. Так, судом встановлено, що сторони з 31 липня 2014 року перебувають в зареєстрованому шлюбі, який було зареєстровано Агенством розвитку державних сервісів Служби цивільного реєстру м. Тбілісі, від шлюбу мають малолітнього сина [PERSON] [INFO], що стверджується копіями свідоцтв про одруження та про народження дитини. Згідно довідки з місця проживання, позивач зареєстрована та проживає [INFO], разом з нею за даною адресою зареєстрований з 20.05.2015 року її син [PERSON]. Посольством України в [PERSON] 05.05.2015 року видано позивачу довідку за № 6135/19-536-14, якою підтверджено, що [PERSON] зареєстрований громадянином України. Відповідно до ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. За ч.3 і ч.4 ст.56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що подружніх стосунків сторони не підтримують, спільного господарства не ведуть, проживають окремо, наміру зберігати сімю позивач не має. Враховуючи те, що збереження шлюбу можливе тільки на почуттях взаємної любові та поваги, взаєморозуміння та взаємодопомоги, що є морально-правовою основою шлюбу, при наявності бажання обох сторін, суд вважає за можливе шлюб між сторонами розірвати, оскільки за таких обставин подальше збереження шлюбу суперечило б інтересам позивача, яка не бажає поновлювати шлюбні стосунки. Окрім того, судом приймаються до уваги і ті обставини, що сторони проживають окремо, відповідач в даний час проживає на території іншої держави, позивач не має взагалі наміру зберігати їхній шлюб. Відповідно до ст.113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у звязку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Позивач при реєстрації шлюбу прізвище не змінювала. Згідно Закону України «Про судовий збір» при зверненні до суду позивачем сплачено 551 грн.20 коп. судового збору, ці витрати позивач залишає за собою. Враховуючи наведене та

Outcome: approved