Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-13 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом, мотивуючи тим, що вона та її бувший чоловік, відповідач по справі, придбали в шлюбі житловий будинок (1\\2 частину) [ADDRESS]. За сторонами було зареєстровано право власності на вказаний будинок, по 1\\4 частині. В даному будинку зареєстровані сторони та їх двоє малолітніх дітей. В листопаді 2015 року позивач, не витримуючи психологічного тиску з боку відповідача, після розірвання шлюбу з ним, зібрала деякі свої і дитячі речі та тимчасово переїхала жити за іншою адресою до близьких людей. На даний час позивач позбавлена вільно та безперешкодно користуватися зазначеним житлом. Позивач, як співвласник будинку бажає використовувати належну їй на праві власності 1\\4 частину для свого проживання разом з дітьми, а тому позивач просить суд зобов'язати відповідача не чинити їй перешкоди в користуванні власністю, 1\\4 частиною будинку [ADDRESS] , вселити її в це помешкання та зобов'язати [PERSON] надати позивачу ключі від будинку, встановити порядок користування квартирою [ADDRESS] виділивши позивачу разом з дітьми кімнату площею 12,1 кв.м., виділити в користування відповідача кімнату площею 9,7 кв.м, а кухню, санвузол залишити в спільному користуванні сторін, судові витрати покласти на відповідача. В суді позивач та її представник позовні вимоги повністю підтримали. Представник відповідача, за угодою, позов не визнав. Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача, покази свідків, дослідивши матеріали справи , суд прийшов до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення. Судом встановлено, що спірний будинок [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності по 1\\4 частині позивачу та відповідачу, які з 07.07.2010 року по 02.11.2015 року перебували в шлюбі, мають спільних двох малолітніх дітей. Зазначене підтверджено зібраними матеріалами справи (а.с.11,12,17). Як слідує з технічного паспорту МБТІ, пояснень представників сторін, вказаний вище будинок складається з 2-ох ізольованих жилих кімнат площею 12.1 кв.м, 9.7 кв.м., та кухні -14.2 кв.м., с/вузла -5кв.м. Встановленим є те, що позивач разом з дітьми з листопада 2015 року залишила будинок [ADDRESS], змінила місце проживання та на сьогодні з меншим сином [PERSON] 2013 року народження проживає в помешканні близьких людей [ADDRESS]. Старший син сторін [PERSON] 09.01.2011 року проживає разом з матір'ю відповідача, а відповідач з січня 2016 року перебуває на роботі за кордоном. Зазначене підтверджується зібраними матеріалами справи. Позивач суду пояснила, що через постійні сварки та напружені відносини з бувшим чоловіком [PERSON] вимушена була переїхати з будинку [ADDRESS] та на прохання матері [PERSON] передала їй ключі, щоб вона піклувалася про город біля будинку. В січні 2016 року позивач звернулася до матері відповідача, щоб вона повернула ключі, але остання відмовила, переадресувала прохання до відповідача. В травні 2016 року позивач спілкувалася з відповідачем, який приїздив на свята до дому. [PERSON] пропонував їй сплатити кошти за її частину будинку, при цьому не заперечив вселення і проживання позивача з дітьми до будинку. Представник відповідача, заперечуючи позов, суду пояснив, що спору не має, позов надуманий. Оскільки позивач самостійно виселилася, передала ключі своїй свекрусі. Та має право і можливості в будь-який час повернутися до свого будинку, ніхто не заперечує її права власності чи права користування вказаним житлом, жодних фактів здійснення перешкод позивачу в користуванні житлом не встановлено. Зі слів відповідача відомо, що в травні 2016 року відповідач передав позивачу ключі від їх будинку. Допитані в судовому засіданні в якості свідків [PERSON] та [PERSON] суду ствердили, що позивач добровільно передала ключі [PERSON], щоб остання доглядала за будинком, забрала кота, ніхто позивача не виганяв, не змінював замки, не чинив перешкод в проживанні в спірному будинку. Зокрема, свідок [PERSON] суду показала, що позивач має співмешканця, з яким досить давно тривають відносини, позивач зраджувала чоловіку, через що сторони сварилися, мирилися, а в липні 2015 року позивач зібрала речі і виїздила вже з будинку, а в листопаді 2015 року позивач виселилася з будинку, передала свідку ключі, була байдужа до утримання будинку, городу, кота, якого залишила на призволяще. З 25.02.2016 року позивач віддала свідку для проживання свого старшого сина [PERSON]. Відповідач з 09.01.2016 року проживає і працює за кордоном, в країнах Скандинавії, в травні 2016 року приїздив до дому на два тижні, свідок передала відповідачу ключі від спірного будинку, щоб сторони самі вирішували свої проблеми зі своїм будинком. На даний час свідок не має ключів від будинку сторін. При вирішенні даного позову суд виходив з наступного. За ст.317 ЦК України, власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Стаття 391ЦК України зазначає,що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст.ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ч.1, ч.2. ст.369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власної, здійснюється за згодою всіх співвласників. Згідно ст.357 ЦК України, частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Згідно п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року за №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Задовольняючи позов частково, суд виходить з того, що позивачем не доведено факту наявності перешкод в користуванні її власністю - ? частиною квартири [ADDRESS]. Так, позивач з власної волі передала ключі від будинку [PERSON], матері відповідача, та з лютого 2016 року і на даний час вимагає, щоб [PERSON] повернула ключі, при цьому подає позов до відповідача [PERSON] Суду не надано жодного доказу, що відповідач чинить будь-які перешкоди позивачу в проживанні в їх спільному будинку, чи доказу, що відповідач має обов'язком передати свої ключі позивачу, чи виготовити дублікат ключів. Натомість, позивач в судовому засіданні пояснила, що відповідач не заперечив право власності чи право користування позивача будинком, не виганяв її з дому, пропонував викупити її частку у спільній частковій власності на будинок. З пояснень учасників судового процесу та показів свідків вбачається, що між сторонами існують конфлікти, але зазначене ніяким чином не доводить факту наявних перешкод з боку відповідача у проживанні позивача з дітьми в будинку. Матеріали справи містять висновок від 12.02.2016 року про результати перевірки звернення позивача, з даного висновку вбачається, що дільничний інспектор відібрав пояснення у самої позивача з приводу вчинення їй перешкод в користуванні будинком. При цьому встановлено, що відповідач з початку січня 2016 року перебував постійно за межами України, а тому дільничний інспектор не зміг опитати з даного приводу відповідача та надав рекомендацію позивачу звертатися до суду (а.с.18). Сама позивач суду пояснила, що відповідач постійно перебуває в довготривалих відрядженнях, та й на даний час перебуває за кордоном. Дані пояснення та встановлені судом обставини ставлять під сумнів обґрунтування позивачем позову та її пояснення з приводу того, що відповідач, якого не має на території України чинить їй перешкоди в користуванні житлом. Суду не надано жодного належного та допустимого доказу в підтвердження позовної вимоги про усунення перешкоди у користуванні та розпорядженні власності, оскільки не встановлені такі перешкоди, а тому, в даній частині позов не підлягає до задоволення. Відповідно до до ч.1ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Суд вважає за можливе задовольнити позовну вимогу про встановлення порядку користування квартирою [ADDRESS] оскільки між сторонами існують конфлікти, їхній шлюб розірвано, та задля уникнення житлових спорів, з урахуванням думки позивача і представника відповідача, суд вважає за можливе встановити наступний порядок в користуванні спільним будинком сторін : виділити позивачу в користування ізольовану кімнату площею 12.1 кв.м., а відповідачу - кімнату площею 9,7 кв.м., та кухню, санвузол залишити в спільному користуванні сторін. Документально підтверджено, що позивач сплатила судові витрати по справі /судовий збір/ на загальну суму 1102,4 грн. та відповідно до ст.. 88 ЦПК України, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача сума судових витрат пропорційно до розміру задоволених вимог - 551,20 грн. Враховуючи наведене та

Outcome: partial