Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-26 00:00:00

Позивач, звернулася до суду з зазначеними вимогами, та просить постановити рішення, яким визнати за нею, позивачем в порядку спадкування право власності на житловий будинок з надвірними спорудами та господарськими будівлями, розташований за адресою: [ADDRESS] , як за спадкоємцем за законом першої черги після смерті чоловіка [PERSON] , померлого [INFO] . Свої вимоги мотивує тим, що [INFO] помер її чоловік [PERSON] . Після його смерті відкрилася спадщина, до складу якої входить житловий будинок з господарськими будівлями та дворовими спорудами за адресою: [ADDRESS] , яку фактично вона прийняла. При зверненні до приватного нотаріуса, їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки відсутні правовстановлюючі документи, які б підтверджували право власності спадкодавця на це майно, тому вона звернулася до суду. Позивач в судове засідання не прибула, про час та місце розгляду справи повідомлялася відповідно до вимог чинного законодавства (а.с.28). В заяві зазначила клопотання про розгляд справи у її відсутність (а.с.3). Крім того, 13.02.2020 року подала заяву про розгляд справи у її відсутність, та прийняття рішення в підготовчому засіданні в зв`язку з визнанням відповідачем позовних вимог (а.с. 30). Відповідач Залізничненська сільська рада Болградського району Одеської області до суду не прибув, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином відповідно до діючого законодавства, про що в справі є відповідні докази (а.с.28). Позовні вимоги визнав у повному обсязі, просив розглянути справу без участі представника (а.с.33). Третя особа [PERSON] до суду не прибув, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що в справі є відповідні докази (а.с.28). Щодо позовних вимог заперечень не висказав, просив розглянути справу без його участі (а.с.31). Згідно ст.200 ч.3 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Беручи до уваги, що відповідач визнає позовні вимоги і визнання позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні підготовчого судового засідання. Оцінивши усі докази зібрані в справі у їх сукупності, виходячи з обставин, встановлених під час судового розгляду справи, враховуючи норми діючого законодавства, яким врегульовані встановлені судом правовідносини, заяви сторін по справі, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог за наступних підстав. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Однією з таких підстав є спадкування майна, в тому числі за законом відповідно до ст.1217 ЦК України. У відповідності до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини, відповідно до статті 1218 ЦК України, входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з частиною 1 статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Дане зобов`язання встановлено законодавством у зв`язку з тим, що право власності на спадкове нерухоме майно виникає у спадкоємця тільки з моменту державної реєстрації цього майна. За ч. 2 ст. 182 ЦК України, право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації. При зверненні до Приватного нотаріуса Болградського районного нотаріального округу Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Одеса) Агбун М.І. з приводу отримання свідоцтва про право на спадкування за законом після смерті свого чоловіка, позивачці було відмовлено, в зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документу на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] (а.с.24). Судом встановлено, що станом на 14 квітня 1991 року житловий будинок з господарськими будівлями та дворовими спорудами [ADDRESS] на праві власності належав до суспільної групи робочий двір. В даному домоволодінні проживали та були зареєстровані голова: - [PERSON] , дружина - [PERSON] , син - [PERSON] , що підтверджується довідкою № 955 від 28.01.2020 року, виданою Залізничненською сільською радою Болградського району Одеської області про склад і тип двору (а.с.14). При вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України, чинного на час виникнення права власності, та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини. Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема відповідно до Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та погодженої з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року, який втратив чинність згідно з наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року, та інших нормативно-правових актів. Вказана Інструкція передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у по господарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто, записи у по господарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. В свою чергу, по господарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснювався в Україні (УРСР) із 1979 року. В по господарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. Відповідно до положень нормативно-правових актів, які були чинними на час виникнення спірних правовідносин, а саме: Технічних вказівок по веденню книжок по господарського обліку в сільських радах, затверджених Центральним статистичним управлінням при Раді Міністрів СРСР 27 червня 1972 року, Вказівок по веденню по господарського обліку в сільських радах народних депутатів, затверджених Центральним статистичним управлінням при Раді Міністрів СРСР 13 квітня 1979 року № 112/5, Вказівок по веденню по господарського обліку в сільських радах народних депутатів, затверджених Центральним статистичним управлінням при Раді Міністрів СРСР 12 травня 1985 року № 5-24/26, суспільна група господарства переважно встановлюється залежно від роду занять глави сім`ї. Глава сім`ї визначається в кожному конкретному випадку повнолітніми членами сім`ї за їхньою взаємною згодою. Залежно від роду занять глави сім`ї господарство відноситься до суспільної групи колгоспників, робочих, службовців, кустарів чи селян-одноосібників. Виняток із загального правила складають господарства, в яких проживають працюючі члени колгоспу. Такі господарства, незалежно від роду занять глави сім`ї, відносяться до господарства колгоспників. Господарства «пенсіонерів», які не мають працюючих членів сім`ї відносяться до тієї суспільної групи, до якої ці особи відносилися до переходу на пенсію. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України по цивільній справі №6-145цс13 Порядок введення по господарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по введенню по господарського обліку в сільських Радах народних депутатів (далі - Вказівки), затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР (далі - Держкомстат СРСР) від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69. Згідно із зазначеними Вказівками суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). Особи, які працювали у колгоспі, але не були членами колгоспу, відносились до суспільної групи робочих або службовців залежно від займаної посади. З огляду на викладене, власником житлового будинку з господарськими будівлями і дворовими спорудами при ньому, розташованого за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] . [INFO] помер [PERSON] , запис акту про смерть № 42 від 14.01.2016 року, складений Болградським районним відділом державної реєстрації цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, на підставі якого видано свідоцтво про його смерть серії [NUMBER] (а.с.9). Після його смерті відкрилась спадщина на житловий будинок з господарськими будівлями та дворовими спорудамиза адресою: [ADDRESS] . Фктично вказану спадщину прийняла його дружина [PERSON] та син [PERSON] шляхом реєстрації та постійного проживання зі спадкодавцем в одному домоволодінні та успадкували кожний по Ѕ частини вказано домоволодіння, що підтверджується довідкою Залізничненської сільської ради Болградського району Одеської області № 95 від 28.01.2020 року (а.с.14). Родинні відносини між ними підтверджуються: - між чоловіком та дружиною свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] , виданим на підставі актового запису № 38 від 18.10.1986 року, складеного Табаківською сільською радою Болградського району Одеської області (а.с.8); - між батьком і сином свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданим Табаківською сільською радою Болградського району Одеської області (а.с.23). За наявними матеріалами спадкової справи №17/2016, заведеної приватним нотаріусом Агбун М.І. Болградського районного нотаріального округу Одеської області (а.с.35-44) вбачається, що з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] звернулася позивач [PERSON] (а.с.35), а син померлого [PERSON] подав заяву про відмову від прийняття спадщини після смерті батька [PERSON] на користь матері [PERSON] (а.с.35 зворотна сторінка). Згідно ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1270 ЦК України). Відповідно до ч.3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч.5). У відповідності до положень ст.ст.13, 81, 83 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Згідно ст.82 ч.1 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази. Докази, що не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення (стаття 229 ЦПК України). Суд розглядає справу дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінюючи докази у справі у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням згідно ст. 229 ЦПК України, захищаючи порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб згідно ст. 2 ЦПК України. При розгляді даної справи предмет доказування доведений позивачем відповідними доказами, при чому, їх аналіз дозволяє зробити висновок про те, що вони є належними, допустимими та достовірними як кожний окремо, так і у взаємному зв`язку у їх сукупності. За таких обставин суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Outcome: approved