Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-17 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою, в обґрунтування вимог якої зазначила, що рішенням державного реєстратора КП «Комунально-реєстраційні послуги» Великобугаївської сільської ради Васильківського району Київської області Гавришкіна В.С. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 35004135 від 26 квітня 2017 року, проведено державну реєстрацію за ПАТ «Перший Український міжнародний банк» права власності на квартиру [ADDRESS] . Посилаючись на порушення державним реєстратором вимог законодавства щодо реєстрації права власності на нерухоме майно та встановленого Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року № 1304-VII мораторію, позивач вважає вказане рішення державного таким, що порушує її права, а тому, просить його скасувати та зобов`язати реєстратора внести зміни до реєстру і поновити відомості про вказаний об`єкт нерухомого майна. Позивач в судовому засіданні підтримала позов та просила задовольнити вимоги заяви в повному обсязі з викладених у ній підстав. Представник відповідача АТ «Перший Український міжнародний банк» в судовому засіданні заперечила щодо вимог позову та просила відмовити в його задоволенні оскільки при реєстрації права власності спірної квартири за банком державний реєстратор не порушив вимог законодавства щодо реєстрації права власності на нерухоме майно, а встановлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року № 1304-VII мораторій не може бути застосовано до спірного об`єкту нерухомого майна оскільки в іпотечному договорі міститься застереження щодо права банку звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності через відповідну реєстрацію, що і є згодою іпотекодавця на таке відчуження. Представник відповідача КП «Комунально-реєстраційні послуги» Великобугаївської сільської ради Васильківського району Київської області та представник третьої особи в судове засідання не прибули; вказаний відповідач і третя особа надали заяви про розгляд справи у відсутності їх представників. Вислухавши вступне слово позивача і представника відповідача АТ «Перший Український міжнародний банк» та дослідивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд встановив наступні обставини. 18.09.2006 року між ЗАТ «Перший Український міжнародний банк» і [PERSON] укладено кредитний договір № 4975779, відповідно до якого останній було надано кредитні кошти в сумі 40 000 доларів США для придбання квартири (т.с. 1, а.с. 9 - 14). Того ж дня, в забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором, між тими ж сторонами укладено договір іпотеки та додатковий договір № 4994426/20090528 від 18 травня 2010 року, відповідно до яких предметом іпотеки є належне [PERSON] на праві власності майно, а саме: квартира [ADDRESS] (т.с. 1, а.с. 15 - 19, 20 - 21). Як вбачається із Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 29.05.2017 року, за зверненням іпотеко держателя, рішенням державного реєстратора КП «Комунально-реєстраційні послуги» Великобугаївської сільської ради Васильківського району Київської області Гавришкіна В.С. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 35004135 від 26 квітня 2017 року, проведено державну реєстрацію за ПАТ «Перший Український міжнародний банк» права власності на квартиру [ADDRESS] (т.с. 1 , а.с. 5 - 7). Із змісту витребуваної судом та дослідженої в судовому засіданні під час розгляду справи матеріалів реєстраційної справи по здійсненню 26 квітня 2017 року перереєстрації прав власності на квартиру [ADDRESS] вбачається, що реєстрація державним реєстратором КП «Комунально-реєстраційні послуги» Великобугаївської сільської ради Васильківського району Київської області Гавришкіним В.С. права власності на квартиру [ADDRESS] за ПАТ «Перший Український міжнародний банк» здійснена у порядку та відповідно до положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (т.с. 1, а.с. 18 - 42). У зв`язку з цим, суд не приймає до уваги доводи позивача про те, що спірну державну реєстрацію здійснено раніше ніж державним реєстратором було прийнято рішення про таку реєстрацію, оскільки за нормою частини дев`ятої статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», датою і часом державної реєстрації прав вважається дата і час реєстрації відповідної заяви, за результатом розгляду якої державним реєстратором прийнято рішення про державну реєстрацію прав. Натомість, суд зважає на таке. Відповідно до пунктів 4.7.1. і 4.7.2. укладеного між АТ «Перший Український міжнародний банк» і [PERSON] договору іпотеки, звернення стягнення може бути здійснено шляхом набуття права власності на предмет іпотеки в порядку, передбаченому чинним законодавством України; зазначене застереження, яке вважається договором про задоволення вимог іпотекодержавтеля, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержавтеля на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, передбачених статтею 12 вказаного Закону. Одним із способів звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом здійснення позасудового врегулювання є передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку» . Згідно статті 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Аналіз наведеної норми дає підстави для висновку, що сторони у договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до частин першої та другої статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. Системний аналіз положень статей 17, 33, 36, 37 Закону України «Про іпотеку» дає підстави для висновку, що згода іпотекодавця про передачу належного йому нерухомого майна у власність іншої особи (іпотекодержателя), не є беззастережною, а залежить від ряду умов, таких як: чинність іпотеки, невиконання або неналежне виконання основного зобов`язання, визначення в установленому порядку вартості майна, наявності чинного рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на вказане майно. Можливість реалізації іпотекодержателем права на звернення стягнення шляхом набуття права власності на предмет іпотеки передбачена статтею 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 07 липня 2004 року. Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. 07 червня 2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», пунктом 1 якого передбачено, що протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: - таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; - загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Верховний Суд України у постанові від 02 березня 2016 року у справі № 6-1356цс15, дійшов правового висновку про те, що поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов`язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України). Установлений Законом мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусове стягнення на майно (відчуження без згоди власника). Крім того, протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Оскільки Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов`язань, то він не може бути мотивом для відмови у позові, а є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнень на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію цього Закону на період його чинності, з урахування положень статті 109 Житлового кодексу Української РСР. Обґрунтовуючи свої заперечення про те, що дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не поширюється на використаний банком випадки звернення стягнення на предмет іпотеки за договором про задоволення вимог іпотекодержателя та відсутність у державного реєстратора правових підстав для відмови у вчиненні державної реєстрації права власності за іпотекодержателем, з посиланням на правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 02 березня 2016 року по справі № 6-1356цс15, представник відповідача не врахувала, що у даному випадку, що є предметом цього судового розгляду, іпотекодержатель у позасудовому порядку набув право власності на предмет іпотеки, внаслідок чого нерухоме житлове майно вибуло з власності іпотекодавця без його згоди, як власника. Зокрема, звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку у спосіб реєстраціїправа власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотекина підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, має наслідком відчуження предмету іпотеки на користь іпотекодержателя без згоди власника такого нерухомого майна. Отже, визначальним при вирішення спору щодо можливості звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку протягом строку дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є настання правового наслідку, що в даному конкретному випадку передбачає фактичний перехід до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, без згоди власника майна. Тобто, з урахуванням вищенаведених обставин, що ґрунтуються на висновках викладених у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 жовтня 2018 року по справі № 465/1310/17 (провадження № 61-29771 св 18), суд приходить до висновку, що державний реєстратор КП «Комунально-реєстраційні послуги» Великобугаївської сільської ради Васильківського району Київської області Гавришкін В.С. не мав права здійснювати державну реєстрацію за ПАТ «Перший Український міжнародний банк» права власності на спірну квартиру, що є предметом іпотеки. При цьому, суд критично оцінює та не приймає до уваги посилання представника відповідача про те, що реєстрація права власності на предмет іпотеки за банком здійснена за згодою позивача, що висловлена у пункті 4.7.1. договору іпотеки, а тому Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає застосуванню до цих правовідносин. Натомість, суд переконаний у тому, що таке застереження в іпотечному договорі, який укладено до набрання чинності Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», абсолютно не враховує дію такого мораторію та за соєю правовою природою йому суперечить, оскільки відбувається без згоди власника майна. Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно із частиною четвертою статті 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державній реєстрації підлягають виключно заявлені права за умови їх відповідності законодавству і поданим документам. Таким чином, суд приходить до висновку, що перехід до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки без фактичної згоди власника майна є таким, що порушує права та інтереси останнього, а тому їх слід захистити шляхом скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію за банком права власності на спірний об`єкт нерухомого майна. За таких обставин, позовні вимоги в частині скасування рішення державного реєстратора, - є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Натомість, позовні вимоги про зобов`язання реєстратора внести запис про скасування державної реєстрації та поновити відомості про вказаний об`єкт нерухомого майна, суд вважає передчасними та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки нормою частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Тобто, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та внесення до Державного реєстру прав запису про скасування державної реєстрації прав, здійснюється на підставі рішення суду про скасування рішення про державну реєстрацію прав. Враховуючи викладене,

Outcome: partial