Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-07 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розділ майна, яке є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, а також уточнила позов вимогою про встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу. У своєму позові позивач вказала, що з травня 2008 року до вересня 2013 року між нею та відповідачем [PERSON] існували шлюбні відносини без державної реєстрації шлюбу. Відповідач вважав її своєю дружиною, вони проживали як подружжя за однією адресою, мали спільний сімейний бюджет, вели спільне господарство. 26 вересня 2009 року у них народився син [PERSON]. За спільне життя ними було із спільного сімейного бюджету у 2010 році придбано майно, що є спільним сумісним майном подружжя: автомобіль «Ланос», 2007 року випуску, д.н. [NUMBER], який був оформлений на відповідача. Після припинення їх шлюбних відносин відповідач пообіцяв позивачу половину вартості автомобіля, адже авто він залишив собі для особистого користування, але досі їй грошові кошти не повернуто. У звязку з тим, що автомобіль є річчю неподільною та вимагає тільки індивідуального користування, позивач вважає за доцільне залиши у користуванні та володінні відповідача та стягнути з нього на її користь 1/2 частину вартості автомобіля. Середня вартість спірного автомобіля складає 80\~300 грн. На сьогоднішній час спірний автомобіль оформлений на відповідача [PERSON] і між сторонами не розділений. Згоди про добровільний поділ майна, що є спільною власністю подружжя ними не досягнуто. Тому єдиною можливістю провести поділ майна подружжя є подача дійсного позову. Тому, позивач вважає, що має право на компенсацію розмірі 40\~150 грн. У своєму позові позивач просить встановити факт проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу, визнати обєктом права спільної сумісної власності подружжя автомобіль «Ланос», 2007 року випуску, д.н. [NUMBER]; провести розподіл майна, виділивши їй 1/2 частину автомобіля «Ланос»; стягнути з [PERSON] на її користь 1/2 частину вартості автомобіля «Ланос» у розмірі 40\~150 грн.; а автомобіль «Ланос» залишити у власності та користуванні [PERSON] У судовому засіданні позивач свій позов і уточнення підтримала і просить його задовольнити. Представник позивача [PERSON] позов підтримав і просить його задовольнити з урахуванням, оскільки він повністю знайшов свої докази та обґрунтування. Відповідач позов не визнав і надав свої письмові заперечення. Суду пояснив, що проти факту проживання однією сімєю з [PERSON] не заперечує, а проти розподілу спірного автомобіля «Ланос» заперечує, оскільки він придбав автомобіль на кошти, які подарували йому його батьки і він не є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Представники відповідача [PERSON], [PERSON] у судовому засіданні заперечували проти позову, вважаючи спірний автомобіль приватною власністю відповідача [PERSON] Дослідивши докази по справі, вислухав пояснення позивача, відповідача та їх представників, пояснення свідків, суд вважає, що позов [PERSON] задоволенню не підлягає у повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлено, що між сторонами по справі існували шлюбні відносини без реєстрації шлюбу з травня 2008 року до вересня 2013 року. 26 вересня 2009 року у них народився син [PERSON]. Із пояснень сторін встановлено, що у 2010 році було придбано автомобіль «Ланос», 2007 року випуску. Як вважає позивач, спірний автомобіль було придбано за кошти із спільного сімейного бюджету. Відповідач заперечує проти цього і пояснив, що він придбав автомобіль за особисті кошти, які йому подарували його батьки і тому спірний автомобіль «Ланос» не може бути обєктом права спільної сумісної власності. Відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружина, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Як розяснено в п.п.23,24,25,30 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи між подружжям спір про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясувати джерело та час його придбання. Згідно ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку. Для застосування норми ст.60 СК України повинно бути дотримані такі критерії: час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Судом встановлено, що факт формування сімейного бюджету [PERSON] та [PERSON] за їх сумісні кошти або внаслідок їх спільної праці не знайшов свого підтвердження. Так, позивач суду пояснила, що вона у 2008 році навчалась, потім знаходилась у відпустці по догляду за дитиною, а тільки у 2012 році пішла працювати спочатку в магазин «Секонд хенд», а потім в дитячий садочок. Але на підтвердження цих фактів трудову книжку суду не надала. Тобто, внесок [PERSON] для створення спільної сумісної власності подружжя не істотний і не вагомий: вона не приймала участі у формуванні сімейного бюджету ні своєю працею, ні коштами. Тому, суд не узяв до уваги твердження представника позивача, що вона не мала заробітку з поважної причини, бо доглядала з дитиною. Щодо участі відповідача у формуванні сімейного бюджету, то судом встановлено, що він хоча і не офіційно, але працював, крім того, йому допомагали його батьки. Допитаний у судовому засіданні в якості свідка батько відповідача [PERSON], хоча і зацікавлена особа, але надав свою трудову книжку, з якої вбачається, що він усе життя працював і тому мав змогу зі своєю дружиною подарувати сину грошові кошти на придбання автомобіля. Допитані у якості свідків подруги позивача [PERSON] та [PERSON] суду пояснили, що їм відомо зі слів [PERSON] про те, що вони збирають кошти на придбання автомобіля, але ні марки автомобіля, ні суму грошових коштів, яку назбирали [PERSON] та [PERSON], не змогли назвати. Суд критично відноситься до їх показань, оскільки вони зацікавлені особи і крім цього, конкретно не змогли назвати хто з подружжя приймав участь у формуванні сімейного бюджету. Крім того, свідок [PERSON] пояснила, що хлопець з яким вона зустрічалася і який працював разом з [PERSON] на «металі», заробляв на тиждень по 300-400 доларів США. Вона стверджувала, що і [PERSON] мав такий заробіток. Суд критично оцінив ці покази, оскільки це тільки припущення свідка. У судовому засіданні позивачем не було надано належних і достатніх доказів в обґрунтування своїх вимог. Вона не довела ті обставини, на які посилалась, щоб давало б суду підстави для задоволення її позовних вимог: не надала доказів на підтвердження факту походження грошових коштів. Крім цього, вона давала суду суперечливі пояснення: то вказувала, що [PERSON] достатньо заробляв, а потім поясняла, що їх дитина ходила «роздітою». Також поясняла, що їй матеріальну допомогу надавали її батьки, але доказів на підтвердження цих фактів не надала. Оцінюючи у сукупності усі надані сторонами докази, суд прийшов до висновку, що спірний автомобіль був придбаний за особисті кошти [PERSON], є його приватною власністю і тому він не може бути обєктом спільної сумісної власності подружжя, і розподілу не підлягає. Таким чином, суд вважає, що позов [PERSON] не знайшов своїх доказів та обґрунтування і тому задоволенню не підлягає у повному обсязі.

Outcome: dismissed