Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-06 00:00:00

позивач звернулася до суду з позовною заявою, де просить визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS]. Позов мотивує тим, що з відповідачем перебувала в шлюбі з 29.01.2001 року, який розірвано згідно рішення Олександрійського міськрайонного суду 05.07.2011 року. Згідно договору міни від 26.12.2003 року, посвідченого нотаріально і зареєстрованого 05.01.2004 року в Олександрійському МБТІ в реєстрі за № 4796 вона є власницею квартири [ADDRESS]. Також згідно договору про поділ майна від 06.05.2011 року вищевказана квартира перейшла до її особистої приватної власності. Відповідач зареєстрований в квартирі, але не проживає в ній з квітня 2011 року, не оплачує комунальні платежі, особистих його речей в квартирі немає. Посилається на ст., ст. 319, 391 та ч.2 ст.405 ЦК України просить з врахуванням того, що відповідач, як член сім'ї не користується спірним житлом понад один рік без поважних причин, визнати його втратившим право користування квартирою. Позивач та відповідач на розгляд справи не явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Від відповідача надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, проти заявлених позовних вимог не заперечує. Суд ухвалив провести розгляд справи у відсутність осіб, які не явились на розгляд справи та постановити рішення на підставі наявних матеріалів справи. Представник позивача позовні вимоги підтримала та пояснила, що позивач є власницею квартири, а відповідач її колишній чоловік, який ще до прийняття рішення суду про розірвання шлюбу, десь з квітня чи травня 2011 року не проживає в цій квартирі. На теперішній час позивачу стало відомо, що він проживає за адресою: [ADDRESS]. Позивач одна сплачує всі комунальні платежі. Заслухавши пояснення представника позивачки, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (ч.3 ст.9 ЖК України). Згідно ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок, квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Судом встановлено наступне. Згідно договору міни від 26.12.2003 року, посвідченого нотаріально і зареєстрованого в реєстрі за № 2835, зареєстрованого 05.01.2004 року в Олександрійському МБТІ в реєстрі за № 9756/78 с.28 та договору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності від 06.05.2011 року - позивачці належить на праві власності квартира [ADDRESS]. (а.с. 9 - 10). Позивач з відповідачем перебувала в шлюбі з 29.01.2001 року, який розірвано згідно рішення Олександрійського міськрайонного суду 05.07.2011 року. З матеріалів справи вбачається, що відповідач в даній квартирі зареєстрований як чоловік позивачки, тобто як член сім'ї власника, що підтверджується довідками про склад сім'ї (а.с. 11, 13, 14). Згідно позовної заяви та пояснень представника позивачки, відповідач з квітня 2011 року у спірній квартирі не мешкає, особистих речей там не зберігає; даний факт підтверджується актом - розпорядженням від 27.01.2014 р. (а.с. 12) та заявою відповідача, де він вказав, що проти позовних вимог не заперечує. Згідно ч.1 ст.61 ЦПК України обставини, визнанні сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Таким чином, судом встановлено, що з квітня 2011 року відповідач не проживає в спірній квартирі та ця обставина перешкоджає позивачці вільно, на свій розсуд, розпоряджатися належною їй на праві приватної власності квартирою, відповідно до ст., ст. 319, 383 ЦК України. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Особа має право на захист порушеного права у спосіб визначений законом або договором. Способи захисту цивільних прав та інтересів судом встановлені ч.2 ст. 16 ЦК України. Членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116, 157 ЖК України, або ж в порядку ст.405 ч.2 ЦК України, згідно якої член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що після реєстрації відповідача в квартирі [ADDRESS] він з квітня 2011 року не проживає в ній, позовні вимоги про визнання його втратившим право користування жилим приміщенням - визнає. Враховуючи відсутність відповідача за місцем реєстрації понад один рік, без поважних причин та відсутність іншої домовленості між власником житлового приміщення та відповідачем, суд вважає, що маються підстави для визнання відповідача таким, що втратив право на користування спірним житловим приміщенням. Відповідно до правового висновку Верховного Суду України викладеного у постанові від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11 у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином, вирішення питання про визнання особи втративши право користування жилим приміщенням, розглядається відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст., ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). Вирішуючи даний спір, суд враховує ці вимоги Закону та висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11. Таким чином, суд приходить до висновку, що в судовому засіданні позовні вимоги знайшли своє підтвердження. Реєстрація відповідача в помешканні за вищевказаною адресою, фактично перешкоджає позивачці в реалізації її прав власника жилого приміщення, яке підлягає відновленню шляхом визнання відповідача таким, що втратив право на користування жилим приміщенням з підстав, передбачених ч.2 ст.405 ЦК України.

Outcome: approved