Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-26 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом в якому просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: житловим будинком в [ADDRESS] . В обґрунтування позовної заяви зазначила, що їй у порядку спадкування після смерті батька [PERSON] , належить на праві власності житловий будинок з господарськими спорудами [ADDRESS] . З 14.12.1990 у вказаному будинку зареєстрована [PERSON] , яка являється її троюрідною сестрою, а з 18.01.1991 - її син [PERSON] . Дозвіл на їх реєстрацію надано ще її батьком - [PERSON] . З 1992 [PERSON] та [PERSON] у даному будинку не проживають, але залишаються зареєстрованими у ньому. Адреса фактичного місця проживання відповідачів їй невідома. Наявність реєстрації відповідачів у будинку порушує її право приватної власності та перешкоджає вільно розпоряджатися, володіти та користуватися житлом. Таким чином, оскільки відповідачі зареєстровані у її будинку, але не проживають понад 27 років, не приймають участі в оплаті житлово-комунальних послуг, вони втратили право користування житловим будинком. Позивач у судове засідання не з?явився, надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, не заперечувала проти заочного розгляду справи (а.с. 47, 59). Відповідачі, у відповідності до ст. 128 Цивільного процесуального кодексу (далі ЦПК) України, належним чином повідомлені про час, дату та місце розгляду справи, проте у судове засідання, призначене на 27.01.2020, не з?явилися, про причини неявки суду не повідомили, відзив не подали (а.с. 56). Представник третьої особи у судове засідання не з?явилася, надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, не заперечувала проти їх задоволення (а.с. 48, 60). Тому, згідно ст.ст. 280-281 ЦПК України, суд проводить заочний розгляд даної справи за відсутності відповідача, про що постановлена відповідна ухвала, на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Позивач [PERSON] , у порядку спадкування після смерті батька [PERSON] , є власником житлового будинку з господарськими будівлями [ADDRESS] , що підтверджується рішенням Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 29.05.2019 та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 02.09.2019 (а.с. 8-10). Згідно акту Олександрівської селищної ради від 22.07.2019 № 263/02-47, у присутності депутата селищної ради [PERSON] , представників громадськості [PERSON] та [PERSON] , встановлено, що за адресою: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] ,1968 року народження, [PERSON] , 1949 року народження, [PERSON] , 1966 року народження, та [PERSON] , 1991 року народження. Фактично проживають [PERSON] та [PERSON] За невстановленою адресою за межами України проживають [PERSON] та [PERSON] (а.с. 7). Згідно довідок, виданих Олександрівською селищною радою № 4652 від 02.10.2019, № 753-04/13 та № 754/04-13 від 17.10.2019, домової книги, [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] (а.с. 6, 11-14, 20-21). Конституція України у статті 41 проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майно. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно положень ч. 1, 2 ст. 317 Цивільного кодексу (далі ЦК) України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, а згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 ст. 383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім?ї. Вимогами ст. 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб?єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснення ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 у справі № 6-709цс16. Згідно ст. 72 Житлового кодексу України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 16.01.2012 у справі № 6-57цс11, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред?явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до рекомендацій, викладених у п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316-319 ЦК України), то власник на підставі статті 391 ЦК України не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин. У зв`язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім?ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім?ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Отже, право власності позивача на будинок підлягає захисту, у спосіб, передбачений ст.ст. 383, 391 ЦК України - усунення перешкод у користуванні належним їй помешканням, шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом. Враховуючи той факт, що відповідачі понад рік без поважних причин не проживають в житловому будинку з господарськими будівлями [ADDRESS] , який належить [PERSON] , обов?язки по утриманню житла не здійснюють, реєстрація відповідачів у помешканні за вищевказаною адресою фактично перешкоджає позивачу у реалізації її прав власника жилого приміщення, тому позовні вимоги підлягають задоволенню. Згідно ст. 141 ЦПК України, судовий збір підлягає стягненню з відповідачів.

Outcome: approved