Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-07 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Вимоги обґрунтувала тим, що з відповідачем знаходяться у шлюбі, який зареєстровано 25 листопада 2013 року у Шаріатському суді м.Дубай, згідно шлюбного контракту за заявкою номер 1891/М/2013, документ [NUMBER]. Від спільного життя дітей не мають. Подружнє життя між ними не склалося через постійні сварки та відсутність порозуміння, і як наслідок вони стали один одному чужими людьми, нічого спільного не мають, кожен живе своїм власним життям. За вказаних обставин їх шлюб існує формально і його збереження вже не можливе та буде суперечити їхнім інтересам, а тому шлюб підлягає розірванню. Позивач як і її представник - адвокат Остапенко А.І., в судове засідання не з`явилися, представник позивача подала заяву, в якій позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила суд розглдядати справу за її відсутності. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений у встноавленому порядку, подав до суду заяву, в якій позовні вимоги визнав у повному обсязі, не заперечує проти розірвання шлюбу та просить суд розглядати спрау за його відсутності. Суд, вивчивши заяви сторін, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши в судовому засіданні матеріали справи, встановив, що сторони проживають на території України, є громадянами України, паспорт громадянина України відповідачу видано 27 вересня 2018 року (а.с.4,19,20). З 25 листопада 2013 року останні перебувають в шлюбі, зареєстрованому у Шаріатському суді м.Дубай, про що свідчить нотаріально завірена копія свідоцтва про шлюб[NUMBER] виданого 25 листопада 2013 року відповідно до шлюбного контракту за заявкою номер 1891/М/2013. Дошлюбне прізвище позивача - [PERSON] . Вказане свідоцтво про шлюб легалізоване в Консульстві України в м.Дубай Міністерства закордонних справ Об`єднані Арабські Емірати (а.с. 8,9-10). Подружні стосунки між сторонами припинені, примирення вони не бажають. Відповідно до ч.1 ст.58 Закону України «Про міжнародне приватне право» шлюб між громадянами України, шлюб між громадянином України та іноземцем, шлюб між громадянином України та особою без громадянства, що укладений за межами України відповідно до права іноземної держави, є дійсним в Україні за умови додержання щодо громадянина України вимог Сімейного кодексу України щодо підстав недійсності шлюбу. З дослідженого судом свідоцтва про одруження не встановлено обставин, які б суперечили вимогам ст.ст.22,24-26 СК України та могли би бути підставою недійсності шлюбу. Свідоцтво, як іноземний офіційний документ, має доказову силу офіційних документів на території України, оскільки на ньому наявна легалізація Консульства України в м.Дубай Об`єднані Арабські Емірати. Згідно зі ст.60 Закону України «Про міжнародне приватне право» правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином. Відповідно до ст.63 Закону України «Про міжнародне приватне право» припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу. З матеріалів справи вбачається, що сторони є громадянами України та проживають на її території. Таким чином, питання розірвання шлюбу між сторонами відповідно до зазначених вимог закону може розглядатись судом України за загальними правилами підсудності, із застосуванням до правовідносин між сторонами сімейного законодавства України. За змістом ст.24 СК України, добровільність шлюбу - одна з основних його засад, що є чинною не лише на стадії реєстрації, а являється довічною рисою. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування подружжя до припинення шлюбних стосунків чи їх збереження є неприпустимим і є порушенням права на свободу та особисту недоторканість (ч.ч.3 та 4 ст.56 СК України). Відповідно до статей 105 та 112 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя за рішенням суду, яке постановляється у випадку встановлення, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них чи інтересам їхніх дітей. Враховуючи викладене, те, що позивач наполягає на розірванні шлюбу, а відповідач не заперечує, вважаючи, що він існує лише формально і примирення між ними не можливе, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить їх інтересам, а тому позов необхідно задовольнити. Частиною 1 ст.141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Разом з цим, відповідно до ч.1 ст.142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Зазначене узгоджується з ч.3 ст.7 ЗУ «Про судовий збір». За подання даного позову до суду позивач сплатила судовий збір в сумі 840 грн. 80 коп. Таким чином 50% сплаченого позивачем судового збору підлягає поверненню їй з державного бюджету, у зв`язку із визнанням відповідачем позову. А інші 50% - підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного та

Outcome: approved