Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-05 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просить визнати недійсним договір купівлі продажу квартири [ADDRESS], що укладений між [PERSON] та [PERSON] 04.07.2017, посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу [PERSON]Г, зареєстрований в реєстрі за №871. Підставою позову позивач зазначила ст. 229 ЦК України, так як під час вчинення угоди помилялася щодо обставин, які мають істотне значення, неправильно сприймала природу договору, права та обовязки сторін, що впинуло на її волевиявлення. При цьому, позивач зазначила, що є особою похилого віку, має першу групу інвалідності через черепно мозкову травму, поховала чоловіка та двох своїх синів, виховала своїх онуків, а відповідач скористалася її похилим віком, необізнаністю у законодавстві, довірливістю, адже тексту договору вона не читала, вважала, що підписує договір доручення. Про те, що спірна квартира продана відповідачу за 50580 грн. позивач дізналася після того, як отримала позов від [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю, при цьому грошових коштів від відповідача вона не отримувала. Після цього позивач одразу ж звернулася із заявою до органів поліції щодо незаконного продажу квартири та проходила лікування у Чернігівській обласній психоневрологічній лікарні через депресивний стан. Позивач та її представник в судовому засіданні позов підтримали та просили суд його задовольнити з підстав, зазначених у позові. Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала та при цьому пояснила, що вона не проти повернути позивачу квартиру, але за умови повернення їй грошових коштів, що були сплачені при її купівлі та коштів, які витрачені нею на оплату заборгованості за житлово комунальні послуги, яка була наявна на час придбання цього житла. Приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу [PERSON] в судовому засіданні щодо вирішення справи поклалася на розсуд суду, але при цьому пояснила, що спочатку сторони мали намір укласти договір дарування квартири, але коли зясувалося, що [PERSON] не має родинних звязків із позивачем і витрати по оформленню договору дарування будуть більшими, сторонам було розяснено можливість укладення договору купівлі продажу, адже ставка податку в цьому випадку була нижчою. Приватний нотаріус в судовому засіданні стверджувала, що позивач читала договір купівлі продажу, мала воливиявлення на його укладення, адже питала нотаріуса про те, чи необхідно їй скасовувати заповіт, який нею раніше був складений на користь онука [PERSON] Заслухавши пояснення сторін, представника позивача, третьої особи, допитавши свідка [PERSON], дослідивши письмові докази у справі, суд знаходить підстави для задоволення позову, виходячи з наступного. Встановлено, що 04.07.2017 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі продажу квартири №54 (пятдесят чотири) в будинку №9 (девять) по вулиці Шевченка в м. Чернігові, посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу [PERSON]Г, зареєстрований в реєстрі за №871 (а.с.75-78) У п.4 договору передбачено, що продаж квартири вчинено за 50580 грн., які продавець [PERSON] одержала від покупця [PERSON] повністю до підписання цього договору. Ціна продажу, зазначена у цьому пінкті, за твердженням сторін, відповідає їх дійсним намірам. На час купівлі продажу спірної квартири в ній були зареєстровані: [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с.48) 09.08.2016 [PERSON] склала заповіт, яким на випадок смерті заповіла квартиру [ADDRESS], своєму онуку [PERSON]. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] повідомив, що позивач ніколи не мала наміру продавати квартиру та ще й за такі малі кошти. Раніше було обумовлено, що квартиру він успадкує, бо бабуся склала на його імя заповіт. Документи на квартиру були у свідка, які він передав позивачу з метою оформлення субсидії. Після того, як відповідач предявила до суду позов про виселення з квартири його та інших зареєстрованих в житловому приміщенні осіб, бабуся звернулася до поліції, адже стверджувала, що вона не мала наміру продавати квартиру, а відповідач скористалася її необізнаністю. Позивач з 30.05.1995 є інвалідом 1 групи, що підтверджується довідкою МСЕК серії МСЕ №208958, потребує догляду та періодично лікується в лікувальних закладах з приводу тяжкої черепно мозкової травми(а.с.5, 26-29) 29.07.2017, тобто в тому ж місяці, позивач звернулася до поліції із заявою на незаконний продаж квартири [ADDRESS]. З 28.08.2017 по 08.09.2017 позивач лікувалася на денному стаціонарі в Чернігівській обласній психоневрологічній лікарні (а.с.23) Статтею 203 ЦК України\~встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 229 ЦК України\~передбачені правові наслідки правочину, який вчинено під впливом помилки. Частиною 1 даної статті встановлено, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Згідно ч. 2\~ст. 229 ЦК України, у разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку, що позивач через свій похилий вік та стан здоровя помилялася щодо дійсної природи вчиненого правочину, адже нотаріус в судовому засіданні пояснила, що сторони спочатку звернулися за укладенням договору дарування, а потім, після зясування того, що сторони не є родичами і укладення договору дарування є невигідним (більша ставка податку), а тому було укладено договір купівлі продажу. Також суд враховує пояснення відповідача, яка стверджувала в судовому засіданні, що вважала цю квартиру подарунком від позивача, адже сплатила за неї порівняно невелику суму коштів, і не заперечувала проти повернення квартири позивачу за умови, що позивач поверне їй сплачені при продажу квартири кошти. За положеннями ч. 1\~ст. 216 ЦК України\~недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. У п. 10\~Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року №9\~роз'яснено, що реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша\~статті 216 ЦК\~) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Застосування зазначених правових наслідків засвідчує факт повернення сторін у первісний стан, який мав місце до вчинення недійсного правочину. За таких обставин, суд знаходить підстави для визнання недійсним укладеного між сторонами правочину та повернення сторін у первісний стан, який мав місце до вчинення недійсного правочину.

Outcome: approved