Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-14 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що вона та відповідачі є співвласниками квартири [ADDRESS] на підставі Свідоцтва про право власності, від 22.04.1993 року Комунальним підприємством Білоцерківської міської ради Служба приватизації державного житлового фонду (копія додається) та Свідоцтва про право на спадщину за законом від 19.12.2017 року.Квартира складається з трьох житлових кімнат розміром 9,80 кв.м., 10,80 кв.м. та 14,90 кв.м. Загальна площа квартири з балконами становить 61,10 кв.м. В даній квартирі зареєстровані позивач, [PERSON] [PERSON] , а фактично, проживають в квартирі позивач, відповідач [PERSON] та її донька [PERSON] [INFO] . Позивач зазначає, що [PERSON] , [PERSON] не проживають з нею\~ однією сім`єю, не має спільного бюджету для оплати комунальних послуг, між сторонами виникають конфлікти та непорозуміння щодо оплат по спірній квартирі. Відповідачі відмовляються здійснити розподіл особових рахунків в добровільному, а тому позивач звернулася до суду з даним позовом. Позивач підтримала позов. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] та їх представник позов не визнали. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнала. КП Білоцерківської міської ради ЖЕК № 7 в судове засідання не направив свого представника, про день та час розгляду справи були повідомлені належно. Заслухавши пояснення учасників\~ судового процесу, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає до\~ задоволення з наступних підстав. Так, по справі встановлено, що позивач та відповідачі є співвласниками квартири [ADDRESS] . Зокрема, позивач має у власності 1\\4 частку на підставі Свідоцтва про право власності, виданим 22.04.1993 року Комунальним підприємством Білоцерківської міської ради Служба приватизації державного житлового фонду(а.с.8) а також, позивач є власником 1\\12 частки цієї ж квартири на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 19.12.2017 року після смерті її сина [PERSON] (а.с.9). Відповідачі по справі [PERSON] , [PERSON] мають право власності на зазначену квартиру, кожен по 1\\4 частці, згідно Свідоцтва про право власності, виданим 22.04.1993 року Комунальним підприємством Білоцерківської міської ради Служба приватизації державного житлового фонду. Відповідач [PERSON] має право власності на 1\\ 12 частку даної квартири на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 19.12.2017 року після смерті її чоловіка [PERSON] . Встановлено, що позивач проживає в квартирі [ADDRESS] разом з невісткою [PERSON] та її неповнолітньої донькою [PERSON] . Відповідач [PERSON] зареєстрована в зазначеній квартирі, але\~ з грудня 2018 року не проживає, винаймає собі інше житло. Відповідач\~ [PERSON] зареєстрований в зазначеній квартирі, але близько 10 років не проживає в цій квартирі, працює та проживає в [ADDRESS] . Згідно технічної документації, квартира [ADDRESS] має три ізольовані кімнати площею 9,80 кв.м., 10.80 кв.м. та\~ 14.9 кв.м. Встановленим є те, що між сторонами, фактично,\~ був встановлений порядок користування спільним житлом, а саме, - позивач займає кімнату площею 9,80 кв.м., відповідач з донькою займають кімнату площею 10,80 кв.м., а сім`я [PERSON] займала кімнату площею 14,9 кв.м. Позивач суду пояснила, що, фактично, встановлений порядок користування квартирою влаштовує її, єдине, що спонукало позивача йти до суду, так це спір між співвласниками щодо оплати і утримання житла. Позивач бажає розділити особові рахунку та сплачувати, лише, за свою частку у квартирі. Відповідачі [PERSON] та\~ [PERSON] не бажають оплачувати квартирну плату пропорційно розміру своїх часток у спільній власності, а тому позивач просить суд встановити порядок користування квартирою, виділивши їй в користування кімнату\~ площею 9,80 кв.м., відповідачу [PERSON] з донькою - кімнату площею 10,80 кв.м., а відповідачам [PERSON] і [PERSON] \~ кімнату площею 14,9 кв.м., підсобні приміщення залишити в спільному користуванні. Відповідачі [PERSON] і [PERSON] заперечують запропонований позивачем порядок користування квартирою, зазначають, що бажають отримати у\~ користування окремі кімнати, оскільки неприпустимо, щоб 30-річний [PERSON] проживав в одній кімнаті зі своєю мамою [PERSON] . Також, відповідачі зазначили, що [PERSON] зареєстрована в іншому помешканні має у власності, лише, 1\\12 частку спільної квартири та протиправно займає зі своєю донькою кімнату площею 10,80 кв.м. Відповідач [PERSON] суду пояснила, що хоча її місце проживання не зареєстроване в спірній квартирі, однак іншого житла вона з дитиною не має. [PERSON] близько 10 років проживає в спірній квартирі, її сім`я займає кімнату площею 10,80 кв.м., відповідач оплачує комунальні послуги та бажає, щоб був поділений особовий рахунок на квартиру та кожен платив згідно своєї частки. Відповідач погоджується із запропонованим позивачем порядком користування квартирою. \~ При вирішенні спору суд виходить з наступного. За ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб /співвласників/, належить їм на праві спільної власності /спільне майно/. Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Згідно ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. За ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього, він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Отже, як витікає з норм цієї статті, учасники спільної часткової власності повинні погоджувати один з одним свою поведінку по володінню, користуванню і розпорядженню спільною річчю, вони здійснюють правомочності по володінню, користуванню і розпорядженню спільним майном за спільною згодою. Право кожного із співвласників по володінню, користуванню і розпорядженню спільним майном, одночасно створює для нього і обов`язок погодити свою поведінку щодо володіння, користування і розпорядження спільним майном з іншими співвласниками. Якщо ж співвласники не дійдуть згоди з питання щодо здійснення повноважень по володінню і користуванню спільним майном, то спір, що виник, може бути вирішений судом. Ця норма свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між свівласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд може виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року (справа № 6-1500 цс15). Як роз`яснено в п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року за № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності /зі змінами/», судовий захист права приватної власності громадян здійснюється шляхом розгляду справ, зокрема за позовами про визначення порядку володіння, користування і розпорядження майном, що є спільною власністю. Згідно з п.14 цієї Постанови Пленуму Верховного Суду України, квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника /учасників/ цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватися, як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. А відповідно до п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 року за № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» /зі змінами/, якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями /квартирами, кімнатами/ такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення /кухня, коридор тощо/ можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Порядок користування жилим будинком може бути встановлено також між учасниками спільної сумісної власності. Як встановлено судом і вказано вище в рішенні, між співвласниками квартири, фактично, встановлений порядок користування їх квартирою, та, встановлено, що спір стосується порядку участі кожного співвласника в утриманні майна в оплаті комунальних платежів. Отже, співвласники не можуть дійти згоди щодо оплати комунальних послуг та боргу, який виник з грудня 2018 року по комунальним платежам. Але згідно ст.360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Отже, незалежно від того, на ім`я кого із співвласників оформлено особові рахунки на оплату комунальних послуг, кожний із співвласників відповідно до розміру його частки у праві власності зобов`язаний оплачувати всі витрати по утриманню спільного майна, в т.ч. і комунальні послуги. Проаналізувавши всі надані докази, з врахуванням всіх вищенаведених обставин, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення, оскільки неможливо виділити сторонам в користування\~ приміщення (окремі кімнати) адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. Крім того, враховуючи вік, стать, відносини сторін неможливо встановити між ними\~ порядок користування квартирою [ADDRESS] . Таким чином, даний позов не підлягає до задоволення .\~ Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed