Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-01 00:00:00

позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] і [PERSON] міської ради про визнання недійсними рішення та державного акта на право приватної власності на землю, звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки, який мотивувала тим, що згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 11.02.1994 року № 311 та договору купівлі-продажу від 25.01.2008 року № 454 вона є власником житлового будинку з господарськими будівлями по вулиці Шевченка, 85 в місті Красилів Хмельницької області, а також користувачем закріпленої за ним присадибної земельної ділянки площею 0,23 га., із яких 0,10 га.. для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та 0,13 га., для ведення особистого селянського господарства. Рішенням виконавчого комітету [PERSON] міської ради від 23.02.1994 року № 17 та п. 2 рішення [PERSON] міської ради від 22.12.2008 року № 21 зазначені земельні ділянки вирішено передати їй у власність, а на даний час вони знаходяться у її користуванні. Відповідачка [PERSON] є власником сусіднього житлового будинку під № 83 по вулиці Шевченка в місті Красилів Хмельницької області. Прохід та підїзд до її будинку протягом багатьох років здійснювались від вулиці Шевченка через проїзд шириною 5 метрів, який проходив до її земельної ділянки поруч із земельними ділянками [PERSON] (вул. Шевченка, 81) та [PERSON] (вул. Шевченка, 83) між їх житловими будинками та господарськими будівлями, які знаходились відносно нього по різні сторони та закінчувався її земельною ділянкою. Без погодження з нею [PERSON] самовільно встановила на зазначеному проїзді зі сторони західної межі її земельної ділянки, яка суміжна із земельними ділянками по вул. Шевченка, 81 гр.. [PERSON] та по вул. Шевченка, 79 гр. [PERSON], на відстані 36,5 метрів від межі із земельною ділянкою вул. Шевченка, 77 «а» [PERSON] та на відстані 64 м., від межі із земельною ділянкою по вул. Шевченка, 87 [PERSON] металеві ворота та хвіртку шириною 5 м., та перекрила його для мене, розпочала самостійно користуватись ним, внаслідок чого вона вимушена проходити до свого будинку через її город, що слідує із плану зовнішніх меж земельної ділянки [PERSON] в оспорюваному державному акті. У звязку з наведеним, в жовтні 2013 року вона звернулась до [PERSON] із вимогою про звільнення зазначеного проїзду, але остання їй у цьому категорично відмовила. У звязку з цим вона звернулась із скаргою до [PERSON] міської ради щодо самовільного захоплення [PERSON] території загального користування міста та вжиття заходів щодо її звільнення. Із відповіді на зазначену скаргу вона дізналась, про те, що на підставі рішення виконавчого комітету [PERSON] міської ради народних депутатів від 24.10.1997 року № 590 «Про передачу присадибних земельних ділянок у місті» [PERSON] за її заявою передано безкоштовно у приватну власність земельну ділянку по вулиці Шевченко, 83 в місті Красилів Хмельницької області площею 0,10 га., для обслуговування житлових будинків та надвірних будівель (п. 1 рішення) та площею 0,12 га., для ведення особистого підсобного господарства (п. 2 рішення). На підставі зазначеного рішення 12.03.1998 року [PERSON] міською радою для [PERSON] був виданий державний акт на право приватної власності на землю серії І-ХМ № 005795, згідно якого вона отримала у власність одну земельну ділянку по вулиці Шевченко, 83 в місті Красилів загальною площею 0,22 га., із яких 0,10 га., для обслуговування житлового будинку та 0,12 га., для ведення особистого підсобного господарства. Планом зовнішніх меж земельної ділянки, який міститься у зазначеному державному акті [PERSON] підтверджується , що до нього включено проїзд, позначений точками «Д» - «Є» шириною 5 м., який являється дорогою загального користування та яка слугує проїздом до її дворогосподарства. Зазначене рішення та державний акт вважає незаконними та такими, що перешкоджають проїзду до її будинку землею загального користування. Оскільки проїзд до її дворогосподарства по вулиці Шевченка, 85 можливий лише через земельну ділянку по вулиці Шевченка, 83, яка на даний час належить для [PERSON], комісією [PERSON] міської ради їй рекомендовано вирішувати питання щодо відновлення раніше існуючого проїзду до неї в судовому порядку. Посилаючись на вказане, позивачка просила задовольнити її позов з викладених в ньому підстав. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити. Представник [PERSON] міської ради в судовому засіданні позовні вимоги визнала повністю. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, просив в його задоволенні відмовити. Заперечення проти позову мотивував тим, що позивачка не має речового права на земельну ділянку по вул.Шевченка,85 в м. Красилів, на якій розташований її житловий будинок з господарськими будівлями, а тому не може звертатися з цим позовом до суду за захистом свого порушеного права. Вказана земельна ділянка передана [PERSON] відповідно до вимог діючого на той час законодавства, а тому оскаржуване рішення є законним. Позивач не довела в суді, що через земельну ділянку [PERSON] веде проїзд, а до її будинку не можна підїхати з інших сторін, окрім як через земельну ділянку, яка належить відповідачці. Крім того, позивач не довела, що відповідачка самовільно захопила землі загального користування, на яких розташований проїзд. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, суд приходить до наступного. [PERSON] до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно вимог ст.15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 11.02.1994 року № 311 та договору купівлі-продажу від 25.01.2008 року № 454 позивач є власником житлового будинку з господарськими будівлями по вулиці Шевченка, 85 в місті Красилів Хмельницької області. Рішенням виконавчого комітету [PERSON] міської ради від 23.02.1994 року № 17 та п. 2 рішення тридцятої сесії [PERSON] міської ради пятого скликання від 22.12.2008 року № 21 позивачці передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,23 га, із якої 0,10 га.. для будівництва та обслуговування вказаного житлового будинку, господарських будівель та споруд та 0,13 га для ведення особистого селянського господарства., яка розташована по вул. Шевченка,85 в м. Красилів Хмельницької області передано їй у приватну власність. Вказані обставини сторонами не заперечуються. Прохід та підїзд до будинку позивачки згідно генерального плану забудови міста Красилів здійснювався через тупиковий проїзд шириною 5 метрів, який проходив від вулиці Шевченка до її земельної ділянки між житловими будинками та господарськими будівлями [PERSON] (вул. Шевченка, 81) та [PERSON] (вул. Шевченка, 83), які знаходились відносно нього по різні сторони. Вказані обставини підтверджуються генеральним планом забудови м. Красилів від 1992 року, оскаржуваним державним актом серії І-ХМ №005795 на право приватної власності відповідачки [PERSON] на землю від 12.03.1998 року, державним актом на право приватної власності на землю від 12.07.2002 року, виданого [PERSON], яка є власником будинку і земельної ділянки по вул. Шевченка,81, технічним звітом по розробці документації для складання державного акту на права приватної власності на землю [PERSON]. Відповідачка [PERSON] є власником сусіднього житлового будинку під №83 по вул. Шевченка в м. Красилів Хмельницької області. До прийняття оскаржуваного рішення виконавчого комітету [PERSON] міської ради і видачі їй вказаного державного акту на право приватної власності на землю тупиковий проїзд у користування відповідачки не передавався, що нею не заперечується. Актом огляду проходу та проїзду на присадибну ділянку по вул. Шевченка,85 від 28.05.2014 року підтверджується, що вказаний проїзд протягом багатьох років використовувався мешканцями цієї вулиці, в тому числі позивачкою та відповідачкою, для підїзду до своїх земельних ділянок, на яких розташовані їх будинки та господарські будівлі. Проїзд закінчувався тупиком перед земельною ділянкою позивачки по вул. Шевченка,85. на даний час відповідач [PERSON] перекрила вказаний проїзд металевими ворітьми та хвірткою і використовує його як подвіря. Частинами 1, 4 ст. 4 ЗК України в редакції 1990 року передбачено, що всі землі України, за винятком земель, переданих у колективну і приватну власність перебувають у державній власності. Не можуть передаватись у колективну та приватну власність: землі загального користування населених пунктів (проїзди). Згідно ст.17 ЗК України передача земельних ділянок у приватну власність провадиться за заявами громадян [PERSON] народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки. [PERSON] народних депутатів розглядає заяву і в разі згоди передати земельну ділянку у власність громадянину замовляє землевпорядній організації розробку проекту її відведення. Проект відведення земельної ділянки погоджується з сільською (селищною) [PERSON] народних депутатів, з районними (міськими) землевпорядним, природоохоронним і санітарним органами, органом архітектури і подається до районної (міської) [PERSON] народних депутатів для прийняття рішення про передачу громадянину земельної ділянки у власність. Наведене свідчить про те, що виконком [PERSON] міської ради передав у власність [PERSON] землі загального користування міста Красилів, а саме проїзд від вулиці Шевченка до належних позивачці житлового будинку та присадибної земельної ділянки, в порушення вимог ст. ст. 4, 17 ЗК України в редакції 1990 року, внаслідок чого позбавив останню можливості належного проїзду та проходу до них, який існував протягом тривалого часу та передбачений генеральним планом міста Красилів. 29.04.1999 року виконавчий комітет [PERSON] міської ради, посилаючись на те,що при виготовленні [PERSON] оскаржуваного державного акта проектно - виробничим бюро [PERSON] районного відділу земельних ресурсів помилково був включений зазначений проїзд, який веде до дворогосподарства [PERSON] по вул. Шевченка,85, своїм рішенням №221 від 29.04.1999 року визнав недійсним державний акт серії І-ХМ №005795 на право приватної власності відповідачки [PERSON] на землю від 12.03.1998 року та зобовязав вказане проектно-виробниче бюро виготовити новий державний акт з виключенням з землекористування відповідачки проїзду до садиби позивачки. Постановою Красилівського районного суду Хмельницької області від 23.07.2014 року рішення виконавчого комітету [PERSON] міської ради №221 від 29.04.1999 року було скасоване, як прийняте виконкомом без наявності на те законних повноважень. Згідно ч. 2, п. «б», «г» ч. 3 ст. 152 та ч. 1 ст. 155 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю. Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобіганню вчиненню дій, що порушують права та визнання недійсними рішень органів місцевого самоврядування. У разі видання органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. [PERSON] до ч.2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України. Частиною 3 статті 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб, що передбаченні Конституцією та законами України. Невідповідність актів органів та посадових осіб місцевого самоврядування Конституції або законам України, як встановлено ст. 59 цього Закону, є підставою для визнання їх незаконними в судовому порядку. Частиною 1 ст. 21 ЦК України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача в частині визнання недійсними та скасування пунктів 1 та 2 рішення виконавчого комітету [PERSON] міської ради народних депутатів від 24.10.1997 року № 590 «Про передачу присадибних земельних ділянок у місті» про передачу безкоштовно у приватну власність [PERSON] земельної ділянки по вулиці Шевченко, 83 в місті Красилів Хмельницької області площею 0,10 га., для обслуговування житлових будинків та надвірних будівель та площею 0,12 га., для ведення особистого підсобного господарства, а також державного акта на право приватної власності на землю серії І-ХМ № 005795, виданого 12.03.1998 року на імя [PERSON] на земельну ділянку площею 0,22 га., по вулиці Шевченко, 83 в місті Красилів, зареєстрованого 12.03.1998 року в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 813, зобовязання звільнити тупиковий проїзд, який веде до дворогосподарства [PERSON] по вул. Шевченка,85,підлягають задоволенню. Вимоги позивача про зобовязання [PERSON] зняти металеві ворота та хвіртку на самовільно захопленій нею земельній ділянці задоволенню не підлягають, оскільки відповідачка самовільно зазначену земельну ділянку не захоплювала. Доказів про те, що вказані ворота та хвіртка встановлені саме на території проїзду, позивач суду не надала. При розгляді заяви представника відповідачки в частині застосування строку позовної давності, суд виходить із такого. [PERSON] до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України є підставою для відмови у позові. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Судом встановлено, що лише в квітні 2014 року позивачка дізналася про позов відповідачки про визнання протиправним і скасування рішення виконкому [PERSON] міської ради №221 від 29.04.1999 року «Про визнання недійсним Державного акту на право приватної власності на землю громадянки [PERSON]Л.», яким виконавчий комітет [PERSON] міської ради, посилаючись на те, що при виготовленні [PERSON] оскаржуваного державного акта проектно - виробничим бюро [PERSON] районного відділу земельних ресурсів помилково був включений зазначений проїзд, який веде до дворогосподарства [PERSON] по вул. Шевченка,85, визнав недійсним державний акт серії І-ХМ №005795 на право приватної власності відповідачки [PERSON] на землю від 12.03.1998 року та зобовязав вказане проектно-виробниче бюро виготовити новий державний акт з виключенням з землекористування відповідачки проїзду до садиби позивачки, а тому перебіг позовної давності за вимогами [PERSON] слід рахувати з квітня 2014 року. Вказане узгоджується з правовою позицією постанови Верховного Суду України від 06.11.2013 року у справі N 6-116цс13. З наведених підстав заява представника відповідачки про відмову у позові в звязку зі спливом позовної давності задоволенню не підлягає. Заперечення представника відповідача проти позову в тій частині, що позивач не має речового права на земельну ділянку по вул.Шевченка,85 в м. Красилів, на якій розташований її житловий будинок з господарськими будівлями, а тому не може звертатися з цим позовом до суду за захистом свого порушеного права, що вказана земельна ділянка передана [PERSON] відповідно до вимог діючого на той час законодавства, а тому оскаржуване рішення і державний акт є законним, і що позивач не довела в суді, що через земельну ділянку [PERSON] веде проїзд, а до її будинку не можна підїхати з інших сторін, окрім як через земельну ділянку, яка належить відповідачці, суд не приймає до уваги, оскільки вони не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, спростовуються дослідженими судом доказами, поясненнями представника відповідача [PERSON] міської ради, не вірити яким в суду не має підстав, узгоджуються з висновком Верховного Суду України, викладеним у справі №6-31 цс 12 від 30.05.2012 року. [PERSON] до вимог ст.88 ЦПК України з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягають стягненню судові витрати в сумі 243,60 грн. за сплачений судовий збір, і на користь держави не доплачений позивачем судовий збір в сумі 243,60 грн.. Оскільки позивач відмовилась від стягнення на її користь понесених судових витрат з [PERSON] міської ради, суд не стягує ці витрати з вказаного відповідача На підставі викладеного,

Outcome: partial