Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-10 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок незаконних рішень дій чи бездіяльності. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідно до рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 25.05.2015 року його позов до ТзОВ «І.Т.В. Сервіс Плюс» про визнання незаконною бездіяльності відповідача та зобовязання видати довідку задоволено частково і вирішено визнати незаконною бездіяльність ТзОВ «І.Т.В. Сервіс Плюс» щодо ненадання відповіді на претензію (скаргу) [PERSON] від 16.01.2015 року та порушення ТзОВ «І.Т.В. Сервіс Плюс» вимог ст.ст. 15, 20 Закону України «Про звернення громадян». Також зобовязано ТзОВ «І.Т.В. Сервіс Плюс» видати довідку про склад сімї [PERSON] Поряд з тим, після перегляду рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 25.05.2015 року апеляційним судом Закарпатської області, яким таке було залишене в силі, не зважаючи на те, що рішення суду набуло законної сили, відповідач по цей час його не виконав. В подальшому на виконання рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 25.05.2015 року був виданий виконавчий лист, який був предявлений до виконання у виконавчу службу. Однак і в ході здійснення виконавчого провадження, рішення суду так і не було виконано. Зазначені обставини призвели до матеріальної та моральної шкоди, яку позивач розраховує наступним чином. Так позивач вказує на те, що у звязку з тривалим розглядом цивільної справи за [PERSON] позовом до ТзОВ «І.Т.В. Сервіс Плюс» про визнання незаконною бездіяльності відповідача та зобовязання видати довідку як у суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції, позивач витратив свій робочий час, а тому просить стягнути через таке з ТзОВ «І.Т.В. Сервіс Плюс» 2617,02 грн., як відшкодування за втрачений ним робочий час. Також [PERSON] зазначає, що неодноразово змушений був добиратися до м. Ужгород у звязку з розглядом цивільної справи за його позовом в апеляційному суді Закарпатської області на, що ним було витрачено пального на суму 843,91 грн., які також просить стягнути з відповідача. Крім цього, в ході розгляду цивільної справи за його позовом до ТзОВ «І.Т.В. Сервіс Плюс» про визнання незаконною бездіяльності відповідача та зобовязання видати довідку [PERSON] було витрачено 80,00 грн. для придбання поштових конвертів, паперу та на копіювання документів, які просить стягнути з відповідача. До того ж, зазначає, що у звязку з тим, що йому відповідачем було відмовлено у видачі довідки про склад сімї, ним було оплачено за спожитий природній газ за січень 2015 року без врахування пільги в розмірі 734,46 грн., які також просить стягнути з відповідача. Також у звязку з тривалим розглядом цивільної справи за його позовом до ТзОВ «І.Т.В. Сервіс Плюс» про визнання незаконною бездіяльності відповідача та зобовязання видати довідку у [PERSON] погіршився стан його здоровя, а тому змушений був пройти санаторно-курортне лікування в санаторії «Орлине гніздо», на яке витратив 6300,00 грн., які просить стягнути з відповідача. Крім того, вважає, що у звязку з відмовою ТзОВ «І.Т.В. Сервіс Плюс» у видачі довідки про склад сімї та тривалим судовим розглядом позивачу діями відповідача було завдано моральну шкоди, яку оцінює в розмірі 15000 грн. та які просить стягнути з відповідача. Одночасно [PERSON] просить стягнути з ТзОВ «І.Т.В. Сервіс Плюс» 3000,00 грн. як витрати, понесені на юридичний супровід цієї справи, та вирішити питання судових витрат. В судовому засіданні [PERSON] позовні вимоги підтримав з підстав, зазначених у позові, просив суд їх задовольнити та пояснив суду, що у звязку з тривалим судовим розглядом цивільної справи за його позовом до ТзОВ «І.Т.В. Сервіс Плюс» про визнання незаконною бездіяльності відповідача і зобовязання видати довідку, а в подальшому і у звязку з невиконанням відповідачем рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 25.05.2015 року йому було завдано матеріальної шкоди в загальному розмірі 10575,39 грн. та моральної шкоди в розмірі 15000,00 грн. Проти заочного розгляду справи не заперечив. Представник відповідача в судове засідання не зявився за невідомих причин. Про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Клопотань про відкладення розгляду справи від відповідача не надходило. Причини своєї неявки відповідач суду не повідомив. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача та за згодою позивача відповідно до ст.ст. 224, 225, 226 ЦПК України ухвалити заочне рішення. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши та перевіривши зібрані у справі докази, постановляючи рішення відповідно до вимог ст.ст. 215, 225, 226 ЦПК України, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 3-4 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи: розяснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обовязки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених ЦПК України. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, можуть бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди та відшкодування моральної (немайнової) шкоди; Відповідно до принципу диспозитивності суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ст. 11 ЦПК України). Частина 1 ст. 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обовязок держави забезпечувати захист прав усіх субєктів права власності і господарювання (ст. 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (ч. 1 ст. 55). Відтак, особа може звернутися до суду за захистом свого права не в будь-який спосіб, а в порядку та у формі, встановлених нормами ЦПК України та ЦК України, зокрема, заява повинна містити чітко сформульоване прохання (позовні вимоги), відповідне обґрунтування таких вимог, що лише і дає можливість належно вирішити такі вимоги по суті. Судом встановлено, що 25.05.2015 року Мукачівським міськрайонним судом Закарпатської області було прийнято рішення за позовом [PERSON] до ТзОВ «І.Т.В. Сервіс Плюс» про визнання незаконною бездіяльності відповідача та зобовязання видати довідку. Рішенням суду позов задоволено частково і вирішено визнати незаконною бездіяльність ТзОВ «І.Т.В. Сервіс Плюс» щодо ненадання відповіді на претензію (скаргу) [PERSON] від 16.01.2015 року та порушення ТзОВ «І.Т.В. Сервіс Плюс» вимог ст.ст. 15, 20 Закону України «Про звернення громадян». Також зобовязано ТзОВ «І.Т.В. Сервіс Плюс» видати довідку про склад сімї [PERSON] В частині позовних вимог про визнання бездіяльності ТзОВ «І.Т.В. Сервіс Плюс» неправомірною щодо видачі довідки про склад сімї відмовлено. Зазначене рішення суду, після його перегляду апеляційним судом Закарпатської області, набрало законної сили. В подальшому, як стверджує [PERSON], було відкрито виконавче провадження на виконання рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 25.05.2015 року та надано відповідачу строк для його добровільного виконання до 28.02.2016 року, поряд з тим рішення суду так і не виконано по цей час. Вирішуючи позов в частині заявлених про стягнення матеріальної шкоди суд виходить з наступного. Так [PERSON] просить стягнути з ТзОВ «І.Т.В. Сервіс Плюс» матеріальну шкоду, яку розцінює як втрачений ним робочий час через досудове врегулювання питання щодо видачі довідки про склад сімї, втрачений ним робочий через його зайнятість в неодноразових судових засіданнях по цивільній справі за позовом [PERSON] до ТзОВ «І.Т.В. Сервіс Плюс» про визнання незаконною бездіяльності відповідача та зобовязання видати довідку. У звязку з цим зазначає, що ним було витрачено 134 години робочого часу (17 робочих днів), та з урахуванням довідки Управління статистики у Мукачівському районі № 05-10/60 від 22.02.2016 року щодо середньої заробітної плати працівнику Адвокатської контори «[PERSON] та сини» за січень-вересень 2015 року, шкоду оцінює в розмірі 2617,02 грн. Крім цього, в ході розгляду цивільної справи за позовом [PERSON] до ТзОВ «І.Т.В. Сервіс Плюс» про визнання незаконною бездіяльності відповідача та зобовязання видати довідку позивачем було витрачено 80,00 грн. для придбання поштових конвертів, паперу та на копіювання документів. Зазначене позивач підтверджує витягом з касового журналу МКП «Саша» № 11-В від 22.02.2016 року. Також позивач через те, що неодноразово змушений був добиратися до м. Ужгород у звязку з розглядом цивільної справи за його позовом в апеляційному суді Закарпатської області, ним було витрачено пального на суму 843,91 грн., що підтверджує фіскальним чеком про купівлю пального на суму 843,91 грн., датованого 16.12.2015 року. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. При цьому, відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» шкода заподіяна особі і майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний звязок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Пунктом 9 Постанови також визначено, що коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості на час розгляду справи втраченого майна, робіт, які необхідно провести, щоб виправити пошкоджену річ, усунути інші негативні наслідки неправомірних дій заподіювана шкоди. При цьому для відшкодування шкоди за правилами ст. 1166 ЦК необхідно довести такі факти як неправомірність поведінки особи, наявність шкоди, причинний зв'язок між протиправною поведінкою та шкодою та вина завдавача шкоди. Відповідно до ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи, суд за вибором потерпілого може зобовязати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у звязку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. В той же час суд вважає за необхідне зазначити наступне. Як передбачено ст. 79 ЦПК України, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. До витрат, повязаних з розглядом судової справи, законодавець відносить витрати на правову допомогу, витрати сторін та їх представників, що повязані з явкою до суду, витрати, повязані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз, витрати, повязані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи та витрати, повязані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача. Таким чином витрати, повязані з розглядом судової справи - це фактичні грошові витрати, які несуть особи, які беруть участь у справі, та інші учасники процесу у звязку із зверненням до суду та розглядом справи в суді. Так в ст. 85 ЦПК України зазначено, що витрати сторін та їх представників, що повязані з явкою до суду це витрати, повязані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їх представників, а також найманням житла, несуть сторони. Крім цього, стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, та її представникові сплачуються іншою стороною добові (у разі переїзду до іншого населеного пункту), а також компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять. Компенсація за втрачений заробіток обчислюється пропорційно від розміру середньомісячного заробітку, а компенсація за відрив від звичайних занять - пропорційно від розміру мінімальної заробітної плати. При цьому суд звертає увагу на те, що розподіл здійснюється судом відповідно до вимог, встановлених ЦПК України (ст.ст. 88, 89 ЦПК України). До того ж саме суд під час ухвалення рішення вирішує, зокрема, питання про розподіл судових витрат, про що зазначається в його резолютивній частині (п. 6 ч. 1 ст. 214, п. 4 ч. 1 ст. 215 ЦПК України). Одночасно у разі невирішення питання про судові витрати суд, що ухвалив рішення, за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи може ухвалити додаткове рішення (п. 4 ч. 1 ст. 220 ЦПК України). Ухвали суду щодо визначення розміру судових витрат окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 293 ЦПК України. Таким чином, види, зміст судових витрат, порядок їх розподілу судом та оскарження ухвал суду з цього питання у цивільному судочинстві регулюються та підпорядковані нормам ЦПК України. Згідно зі змістом зазначених положень ЦПК України, вирішення судом питання про судові витрати відбувається лише в порядку, визначеному відповідними нормами вказаного вище процесуального закону. Отже, витрати, повязані з розглядом судової справи, понесені особою у звязку з реалізацією своїх процесуальних прав при розгляді справ у порядку цивільного судочинства, процесуальним законом віднесено до судових витрат. Вони відшкодовуються в порядку, передбаченому відповідним процесуальним законом, не є шкодою в розумінні ст. 1166 ЦК України і не можуть бути стягнуті за позовною вимогою про відшкодування шкоди. З огляду на зазначене вище, враховуючи те, що [PERSON] просить суд стягнути з ТзОВ «І.Т.В. Сервіс Плюс» грошові кошти в тому числі 2617,02 грн., як компенсацію за втрачений робочого часу, 80,00 грн. як компенсацію на придбання поштових конвертів, паперу та на копіювання документів, а також 843,91 грн. як компенсацію за придбане пальне, які були ним понесені в ході розгляду цивільної справи за позовом [PERSON] до ТзОВ «І.Т.В. Сервіс Плюс» про визнання незаконною бездіяльності відповідача та зобовязання видати довідку, які по своїй суті є судовими витратами, понесені при розгляді іншої цивільної справи, а не майновою шкодою, суд приходить до висновку про необґрунтованість та безпідставність позовних вимог в цій частині у звязку з чим в задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Одночасно [PERSON] просить суд стягнути з ТзОВ «І.Т.В. Сервіс Плюс» витрачені ним кошти за спожитий природній газ за січень 2015 року в розмірі 734,46 грн. Зазначене обґрунтовує тим, що у звязку з тим, що йому відповідачем було відмовлено у видачі довідки про склад сімї, ним було оплачено за спожитий природній газ за січень 2015 року без врахування пільги на, яку він має право. Зазначене позивач розцінює як майнову шкоду, завдану йому позивачем. На підтвердження цього, позивач подав до суду рахунок на оплату за спожитий природній газ за січень 2015 року на суму 734,46 грн. Як про це зазначив в судовому засіданні [PERSON], що в подальшому, тобто після січня 2015 року, ним було вирішено питання щодо нарахування оплати за спожитий природній газ із врахуванням пільги без довідки про склад сімї. Поряд з тим, з оглянутого в судовому засіданні рахунку на оплату за спожитий природній газ за січень 2015 року слідує, що при розрахунку оплати за спожитий природній газ були враховані пільги, надані позивачу. Більше того, позивачем жодними належними та допустимими доказами не доведено, що саме внаслідок винних діянь відповідача йому була завдана шкода, причинного звязку між поведінкою відповідача та шкодою, у вигляді оплаченої суми на природній газ. Крім того не представлено жодних доказів, що саме у звязку з відсутністю довідки про склад сімї, як стверджує позивач, йому було нараховано оплату за спожитий природній газ в такому розмірі. З врахуванням вищенаведеного, враховуючи на відсутність фактів та обставин, які б свідчили про наявність підстав для відшкодування шкоди, а обставини, на які посилається позивач, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, суд також приходить до висновку про необґрунтованість та безпідставність позовних вимог в цій частині у звязку з чим в задоволенні позову в цій частині слід також відмовити. З аналогічних підстав суд відмовляє в задоволенні позовних вимог в частині стягнення витрат на санаторно-курортне лікування в санаторії «Орлине гніздо» в розмірі 6300,00 грн. Звертаючись до суду з цим позовом [PERSON] також вказує, що діями відповідача йому завдана моральна шкода, яку оцінює в 15000,00 грн. Вирішуючи питання щодо відшкодування моральної шкоди суд виходить з наступного. Як визначено ч. 1 ст. 1167 ЦК України, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода зокрема полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів, а також у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Як на наявність підстав для стягнення з відповідача моральної шкоди позивач вказує на те, що ТзОВ «І.Т.В. Сервіс Плюс» безпідставно відмовило йому у видачі довідки про склад сімї, у звязку з чим він змушений був звернутися до суду за захистом своїх прав. При цьому судовий розгляд тривав тривалий час і навіть після прийняття судом рішення, відповідач його не виконав. Протягом цього часу він зазнав значних переживань, в нього погіршився стан здоровя, а також завдано шкоди його репутації, так як позивач займається публічною роботою. Як розяснив Пленум Верховного Суду України в п. 2 Постанови від 31.03.1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються судами, зокрема коли: право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яким встановлено відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобовязань, які підпадають під дію Закону «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобовязання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди. В п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» також зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Зокрема, необхідно зясувати, чи підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Одночасно суд враховує те, що сам факт тривалого невиконання рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 25.05.2015 року не може бути підтвердженням факту заподіяння позивачеві моральних страждань зі сторони відповідача зважаючи на те, що повноваження щодо примусового виконання рішень судів здійснюється відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» державною виконавчою службою, і саме від посадових осіб державної виконавчої служби залежить оперативність та своєчасність виконання рішення суду, і саме бездіяльністю посадових осіб державної виконавчої служби, у випадку неналежного виконання своїх обовязків з приводу виконання рішення суду, позивачу могла би бути завдана шкода. Також суд відкидає твердження позивача про те, що через діяння відповідача в нього погіршився стан здоровя та в наслідок цього виникла необхідність санаторно-курортного лікування з огляду на те, що позивач, як він сам стверджує, є інвалідом війни та особою, яка постраждала, внаслідок Чорнобильської катастрофи, а відтак факт, що проблеми зі здоровям у позивача виникли виключно після та внаслідок вирішення питання про отримання довідки про склад сімї, суд відкидає, як нічим не обґрунтовані та не підтвердженні. Не заслуговують на увагу і твердження позивача про отримання ним стресу та завдання шкоди його діловій репутації у звязку з тривалим судовим розглядом цивільної справи за його позовом враховуючи те, що як ствердив позивач він є адвокатом, а тому перебування в судових засіданнях, вирішення досудових питань та питань, повязаних з виконанням рішення суду є звичним явищем для особи, яка займається адвокатською практикою. Додатково суд звертає увагу на те, що відповідно до рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 25.05.2015 року в частині позовних вимог [PERSON] про визнання бездіяльності ТзОВ «І.Т.В. Сервіс Плюс» неправомірною щодо видачі довідки про склад сімї відмовлено, на що також вказує позивач, як на наявність підстав для відшкодування моральної шкоди. Більше того, факт звернення до суду з вимогами про відшкодування моральної шкоди покладає на позивача обовязок довести, що зазначені ним втрати немайнового характеру не є абстрактними, а дійсно були понесені позивачем. Відповідно до загальних засад змагальності кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В свою чергу позивачем не доведено та судом відповідно не встановлено в чому саме полягає спричинена йому моральна шкода за конкретних обставин, не встановлені винні дії відповідача, що були спрямовані та мали наслідком заподіяння моральної шкоди позивачу та якими доказами це підтверджується і причинний зв'язок, а тому суд приходить до висновку, що вимога позивача про відшкодування моральної шкоди, задоволенню не підлягає. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд враховує наступне. Так [PERSON] просить стягнути з ТзОВ «І.Т.В. Сервіс Плюс» 3000,00 грн. як витрати, понесені на юридичний супровід цієї справи, та вирішити питання судових витрат. На підтвердження витрат, понесених на юридичний супровід цієї справи, позивач представив суду квитанцію до прибуткового касового ордера № 02-В. Пункт 2 ч. 2 ст. 79 ЦПК України витрати на правову допомогу відносить до судових витрат. Відповідно до ст. 84 ЦПК України витрати, повязані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Відповідно до ст. 56 ЦПК України, правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Особа, зазначена в частині першій цієї статті, має право: знайомитися з матеріалами справи, робити з них витяги, знімати копії долучених до справи документів, бути присутнім у судовому засіданні. Особа, яка має право на надання правової допомоги, допускається ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у справі. Таким чином, за правилами ч. 2 ст. 56 ЦПК України особа, яка має право на надання правової допомоги, допускається до участі у справі ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у справі. Відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», особа, яка надає правову допомогу, не є особою, яка бере участь у справі, а належить до інших учасників цивільного процесу, тому вона не може замінювати в процесі особу, якій надає правову допомогу, та бути її представником, і в ході розгляду справи має лише ті права, які зазначені в частині другій статті 56 ЦПК. Поряд матеріалах справи відсутні договір про надання юридичних послуг (ордер), акт виконаних робіт, розрахунок нарахованої суми та будь-які інші докази того, що позивач користувався правовою допомогою. Більше того, згідно з ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Зважаючи на те, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, підстав для стягнення витрат, понесених на юридичний супровід цієї справи в розмірі 3000,00 грн., які по своїй суті є судовими витратами, немає. Решту судових витрат суд вирішує на підставі ст. 88 ЦПК України.

Outcome: dismissed