Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-11 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить виділити їй в особисту приватну власність земельну ділянку загальною площею 0,4450 га, яка складається з двох масивів площею 0,2820 га та 0,1630 га, яка розташована по [ADDRESS], припинивши при цьому право власності відповідача на вказану земельну ділянку, посилаючись на те, що вони не можуть досягнути згоди щодо порядку користування спільною земельною ділянкою, яку вони отримали у дар. В судове засідання представник позивача не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, подав заяву про розгляд справи у його відсутність, позовну заяву підтримав та просив її задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи, був повідомлений належним чином, подав до суду клопотання в якому просить розглядати справу у її відсутність, оскільки за попереднім рішенням Обухівського районного суду у її власність відійшла більша частина нерухомого майна, то остання позовні вимоги визнає та не заперечує проти їх задоволення. Представник Управління Держземагентства в Обухівському районі Київської області в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, заяв, клопотань до суду не надав. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ч.2 ст.373 ЦК України право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Згідно п.п.«а», «б» ч.1 ст.81 ЗК України громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі придбання за договором купівлі-продажу, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами, безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності. 16 березня 2005 року між [PERSON] (далі-Дарувальник) та [PERSON], [PERSON] було укладено договір дарування земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №873. Відповідно до вказаного договору Дарувальник передав у власність Обдарованих у рівних частках земельну ділянку площею 0,4450 га, виділену в натурі (на місцевості) згідно плану зовнішніх меж двома масивами, кадастрові №№ 3223180502:02:007:0009, 3223180500:09:005:0001, розташовану на території [ADDRESS], надану для ведення особистого селянського господарства. 20 січня 2006 року Відповідачу Обухівським районним відділом земельних ресурсів був виданий Державний Акт на право власності на земельну ділянку Серії ЯБ № 304232, яким підтверджується виникнення у сторін права власності на 1/2 частку земельної ділянки площею 0,4450 га, яка складається з двох масивів площею 0,2820 га, кадастровий номер 3223180502:02:007:0009, та площею 0,1630 га, кадастровий номер 3223180500:09:005:0001, яка знаходиться по [ADDRESS]. Відповідно до ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності, згідно ч.1 ст. 356 ЦК України та ч.1 ст. 86 ЗК України, є спільною частковою власністю. В той час, право спільної часткової власності на земельну ділянку виникає, як встановлено п «б» ч.1 ст. 87 ЗК України, при придбанні у власність земельної ділянки двома чи більше особами за цивільно-правовими угодами. Таким чином, земельна ділянка площею 0,4450 га, яка розташована по [ADDRESS] Київської області та складається з двох масивів площею 0,2820 га та 0,1630 га, належать позивачу та відповідачу на праві спільної власності з визначення часток кожного із співвласника, яка складає 1/2 частину цього майна. Відповідно до ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Норми ст. ст. 317, 319 ЦК України передбачають, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, яке він здійснює на власний розсуд і усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до ч.1 ст. 358 ЦК України зазначено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою, що також знайшло своє відображення і в ч.1 ст. 88 ЗК України, відповідно до якої володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку. Таким чином, з моменту набуття сторонами права спільної часткової власності на земельну ділянку, сторони мають право лише за взаємною згодою володіти та користуються спільним майном, і за жодних правових підстав не мають права вчиняти дій, які б не були узгоджені обома співвласниками. У відповідності до ч.1 та ч.2 ст. 367 ЦК України, майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Поряд з тим статтею 88 ЗК України, як спеціальною нормою, яка регулює земельні правовідносини, передбачено, що учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки із складу земельної ділянки як окремо, так і разом з іншими учасниками, які вимагають виділення. Зазначені вище норми гарантують кожному із співвласників право на поділ (виділ) в натурі того майна, яке знаходиться у їх спільній частковій власності і після здійснення якого, право спільної власності припиняється, кожен із співвласників набуває право особистої приватної власності на майно, що утворюється в результаті його поділу (виділу), і зміст якого проявляється, перш за все, у здійсненні правомочності щодо володіння, користування та розпорядження майном за своєю волею, на власний розсуд, незалежно від волі інших осіб. Статтями 15, 16 ЦК України та ст. 152 ЗК України, відповідно до яких кожній особі гарантується право на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, шляхом звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільного права та інтересу може бути визнання права або застосування інших способів захисту, встановлених законом, зокрема поділу (виділу) в натурі майна, що є у спільній частковій власності. Крім того відповідач не заперечує проти задоволення позову, при цьому посилаючись, що за попереднім рішенням Обухівського районного суду Київської області їй відійшла більша частина нерухомого майна. Як вбачається із рішення Обухівського районного суду Київської області від 30 травня 2014 року було проведено поділ частини спільного майна, що перебувало у спільній частковій власності сторін по справі. Вказаним рішенням Обухівського районного суду було виділено позивачу у особисту приватну власність земельну ділянку площею 0,0354 га, кадастровий номер 3223180502:02:007:0058, та земельну ділянку площею 0,0354 га, кадастровий номер земельної ділянки 3223180502:02:007:0060, які розташовані по [ADDRESS] Київської області. В свою чергу цим же рішенням суду відповідачу, [PERSON] було виділено у особисту приватну власність дві земельні ділянки площею по 0,0893 га кожна, кадастрові номери земельних ділянок 3223180502:02:007:0057 та 3223180502:02:007:0059 відповідно, також відповідачу було виділено у особисту приватну власність цілий житловий будинок загальною площею 93,1 кв.м, житловою площею 21,5 кв.м, що розташований по [ADDRESS]. Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно ч.1 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. За таких обставин, враховуючи відсутність заперечень відповідача, суд вважає позовні вимоги доведеними і такими, що ґрунтуються на чинному законодавстві та матеріалах справи, тому позов слід задовольнити в повному обсязі.

Outcome: approved