Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-25 00:00:00

Позивач звернулася до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивує наступним. З відповідачем по справі перебували у зареєстрованому шлюбі, рішенням Калуського міськрайонного суду від 03.08.2015 р. шлюб між ними було розірвано. Від шлюбу у них народився син [PERSON] - [INFO] . Позивач зазначає, що з на даний час відповідачем разом не проживають. Відповідач не бере жодної участі у вихованні сина. Водночас відповідач фізично здоровий, раніше був офіційно працевлаштований, проте на даний час перебуває за кордоном і одержує там заробітну плату. За таких обставин відповідач має можливість сплачувати аліменти на утримання сина [PERSON] . Тому позивач змушена звернутися до суду та просить стягувати з відповідача на її користь аліменти на утримання сина [PERSON] у твердій грошовій сумі в розмірі по 3000,00 грн., до досягнення ним повноліття, а також стягнути з відповідача судові витрати. Ухвалою Калуського міськрайонного суду від 25.06.2019 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Копію ухвали про відкриття провадження у справі та копію позовної з додатками будо надіслано відповідачу. Проте у строк, встановлений в ухвалі про відкриття провадження у справі, відповідачем не надано відзиву на позов без поважних причин, тобто своїм правом подати відзив на позовну заяву відповідач не скористався, а тому суд вирішує спір за наявними матеріалами справи, відповідно до вимог ч. 8 ст. 178 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 03.08.2015 р. шлюб між ними було розірвано (а.с. 4). Із свідоцтва по народження [PERSON] - [INFO] вбачається, що його батьком є відповідач [PERSON] (а.с.5). Син проживає разом із позивачем (а.с.6). Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачається, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Згідно зі ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до положень ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними і той із батьків хто проживає окремо від дитини може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Стаття 182 СК України встановлює, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.2 ст.182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. При цьому закріплений на законодавчому рівні мінімальний розмір аліментів не виконує обмежувальну функцію при визначенні розміру аліментів, який цей мінімум перевищує. У силу положень ст. 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. При визначенні розміру аліментів слід врахувати факт перебування дітей на утриманні позивача; вік дітей; вартість життя та необхідність здійснення витрат як для забезпечення соціально-побутових потреб розвитку, здоров`я дітей, так і необхідність здійснення витрат для забезпечення соціально-побутових потреб сторін; стан здоров`я дітей; стан здоров`я відповідача. Суд враховує, що відповідач не працює, відомості про його доходи в матеріалах справи відсутні. Натомість відповідно до інформації, наданої Головним центром обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України (а.с. 21), відповідач здійснює перетин державного кордону, що свідчить про його платоспроможність. Крім того, суд враховує, що відповідач є працездатним, а тому може офіційно працевлаштуватися, в тому числі в Україні, та отримувати гідну заробітну плату і виконувати передбачений законом обов`язок щодо утримання сина. Водночас вимоги позивача про стягнення з відповідача аліментів в розмірі 3000,00 грн. на утримання дитини є завищеними. Позивачем, в порушення вимог ст. 81 ЦПК України, не доведено належними та допустимими доказами можливість сплати відповідачем аліментів у заявленому розмірі. При таких обставинах, враховуючи матеріальне становище та стан здоров`я сторін, суд приходить до висновку, що позов слід задоволити частково, змінити розмір аліментів та стягувати з відповідача аліменти в розмірі по 1700,00 грн., але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, на утримання сина [PERSON] до досягнення ним повноліття. Сплата аліментів у зазначеному розмірі здатна забезпечити необхідний життєвий процес та розвиток дитини та не буде непомірним тягарем для відповідача. Щодо вимог про стягнення з відповідача судових витрат. Відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення часткового задоволення позову - на обидві сторони, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Суд звертає увагу, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року по справі № 826/1216/16. Натомість позивачем до матеріалів справи не долучено жодних доказів на підтвердження сплати нею витрат на правничу допомогу, а тому в задоволені вимог про стягнення з відповідача судових витрат слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed