Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-05 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому зазначила, що 22 лютого 1998 року зареєструвала шлюб з [PERSON], від спільного проживання у сторін 10 грудня 2000 року народився син [PERSON]. Просить шлюб розірвати мотивуючи тим, що за час спільного проживання між сторонами виникали часті сварки, між ними не було порозуміння, що призвело до розриву сімейних відносин. Сторони разом не проживають та не підтримують шлюбних відносин протягом останніх двох років, не ведуть спільного господарства. На примирення із відповідачем не згідна. За таких обставин зберегти сімю неможливо, шлюб існує формально, перспектив для збереження сімї немає. Позивач подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позов підтримала, просить строк на примирення не надавати. Відповідач подав до суду заяву із змісту якої вбачається, що він згоден на розірвання шлюбу та не заперечує щодо сплати аліментів. Відповідно до ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно ч.1 ст.206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про одруження, серії І-БВ №008512 від 22 лютого 1998 року, виданого Кучанською сільською радою Новоушицького району Хмельницької області, сторони зареєстрували шлюб 22 лютого 1998 року, про що зроблено актовий запис № 1. Відповідно до свідоцтва про народження, серії І-БВ №301968 від 11 січня 2001 року, виданого Вільховецькою сільською радою Новоушицького району Хмельницької області, сторони є батьками [PERSON], [INFO]. Відповідно до ст.110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя. Відповідно до ч.2 ст.112 цього ж Кодексу суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сімю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання.\~ Таким чином, суд вважає встановленим, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі позивача та відповідача; сторони проживають окремо, спільного господарства не ведуть, сімейних відносин не підтримують, відмовились від надання строку на примирення, тому подальше збереження шлюбу буде суперечити їх інтересам. Відповідно до ч.2 ст.114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. В частині 3 ст.115 цього ж Кодексу зазначено, що документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved