Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-17 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що відповідно до договору дарування від 16.03.2002 року вона набула право власності на 44/100 частини житлового будинку по [ADDRESS], відповідачу належало 56/100 частин цього будинку, 05.06.2005 року як співвласники будинку вони одержали державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 151744 з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування жилого будинку та господарських споруд, згідно договору дарування від 04.05.2012 року відповідач подарував їй належну йому на праві власності частину будинку, але договір щодо відчуження земельної ділянки не оформив, між ними склалися неприязні стосунки, відповідач вважає себе власником частини земельної ділянки. Позивач просила суд визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 0,0990 га з цільовим призначенням -для будівництва і обслуговування жилого будинку та господарських споруд по [ADDRESS] як за набувачем будинку з господарськими та побутовими будівлями та спорудами. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги. Відповідач звернувся до суду з зустрічною позовною заявою про визнання договору дарування недійсним, посилаючись на те, що він підписав договір дарування частини житлового будинку [ADDRESS] 04.05.2012 року за умови, що [PERSON] буде його доглядати, забезпечувати продуктами харчування, здійснювати платежі за будинок і землю, займатись домашнім господарством, текст договору він не читав, вважає, що цей договір є удаваним правочином, його укладено з метою приховати інший правочин -договір довічного утримання. За ухвалою суду від 29.01.2015 року зустрічний позов прийнято до спільного розгляду з первісним позовом. Відповідач та його представник зустрічний позов підтримали, в задоволенні первісного позову просили відмовити. Представник позивача зустрічний позов не визнав посилаючись на його необґрунтованість. За ухвалою суду від 04.02.2015 року до участі в розгляді даної справи в якості 3-ї особи без самостійних вимог на предмет спору залучено приватного нотаріуса Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області [PERSON], яка в судове засідання не з'явилася, але надіслала письмові пояснення на позов з клопотанням щодо розгляду справи без її участі. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача та його представника, покази свідків, оглянувши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення первісного позову та про відмову в задоволенні зустрічного позову з наступних підстав. Так, по справі встановлено, що позивач [PERSON] на підставі договору дарування від 16.03.2002 року набула права власності на 44/100 частини жилого будинку з частиною господарських та побутових будівель та споруд по [ADDRESS], відповідачу на підставі договору дарування від 21.05.1992 року належало на праві власності 56/100 частин вказаного домоволодіння, що стверджується копією договору дарування частини жилого будинку, який укладено між [PERSON] та [PERSON], посвідчено державним нотаріусом Білоцерківської державної нотаріальної контори 16.03.2002 року, зареєстровано в реєстрі за № 6-1169 /а.с.6/, копією витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно Білоцерківського МБТІ від 19.03.2012 року /а.с.126/. З матеріалів справи вбачається, що сторонам по справі належить на праві спільної сумісної власності земельна ділянка площею 0,0990 га, яка розташована по [ADDRESS] місті Білій Церкві, цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських споруд, що слідує з копії державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 151744, який зареєстровано 05.08.2005 року в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 3324 /а.с.9/. Згідно витягу з Державного реєстру земель /а.с.128/, вказаній земельній ділянці присвоєно кадастровий номер 3210300000:06:018:0038. В судовому засіданні також встановлено, що 04.05.2012 року [PERSON] подарував [PERSON] належні йому 56/100 частин жилого будинку [ADDRESS] з відповідною частиною господарських та побутових будівель та споруд, що стверджується копією договору дарування частки житлового будинку, який було посвідчено приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області [PERSON], зареєстровано в реєстрі за № 736 /а.с.7/. [PERSON] зареєструвала своє право власності на 56/100 частин даного домоволодіння, що слідує з копії витягу про державну реєстрацію прав Білоцерківського МБТІ від 16.05.2012 року /а.с.8/ та з копії технічного паспорта МБТІ станом на 09.12.2013 року на дане домоволодіння /а.с.10-13/. В судовому засіданні встановлено, що з 2013 року відносини між сторонами по справі різко погіршилися, що не заперечують особи, які приймають участь у розгляді справи. Про це свідчать і неодноразові звернення сторін до Білоцерківського МВ, що стверджується висновками за результатами перевірок, які було затверджено начальником Білоцерківського МВ ГУ МВС України в Київській області, від 03.12.2014 року /а.с.67/, від 16.07.2014 року /а.с.98/, від 27.07.2013 року /а.с.99/, від 26.11.2013 року /а.с.136/, від 23.03.2014 року /а.с.137/, від 17.07.2014 року /а.с.138/, від 30.06.2014 року /а.с.150/. Як вбачається з цих висновків, між сторонами виникають різні спори щодо користування земельною ділянкою та господарськими будівлями і спорудами домоволодіння [ADDRESS] Позивач зареєстрована і проживає в м. Києві, де вона має постійне місце роботи, в будинку [ADDRESS] проживає її мати, відповідач зареєстрований і проживає в кв. № 3 цього будинку, що вбачається копії його паспорта /а.с.85/, не заперечується особами, які беруть участь у розгляді справи. В п.1.4 договору дарування від 04.05.2012 року вказано на те, що [PERSON] зобов'язується передати /відчужити за відповідним договором дарування/ належну йому частку земельної ділянки вказаного домоволодіння після виділу частки із майна, що є у спільній частковій власності та отримання державного акту. Але оскільки між сторонами склалися напружені стосунки, то такий договір укладено не було. Представник позивача в обґрунтування позовних вимог посилається на те, що згідно норм діючого законодавства до [PERSON], як до набувача жилого будинку, перейшло і право власності на всю земельну ділянку з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських будівель і споруд. Відповідно до ст.377 ЦК України /в редакції на час виникнення спірних правовідносин/ , до особи, яка набула право власності на житловий будинок /крім багатоквартирного/, будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника /землекористувача/. За положеннями ч.1 ст.120 ЗК України / в редакції Закону України від 05.11.2009 року № 1702 -VI / у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Отже, при виникненні в іншої особи права власності на жилий будинок, будівлю або споруду право попереднього власника або користувача припиняється автоматично, в силу закону, без оформлення припинення права будь-якими актами та документами, ця норма є імперативною, відступ від неї на підставі договору не допускається. Крім того, згідно вищенаведених правових норм, як вважає суд, в усіх випадках переходу права власності на жилий будинок, будівлю або споруду право на земельну ділянку виникає в набувача одночасно із виникненням права на зведені на ній об'єкти. За ч.1 ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до ст.3 Закону України « Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Як вказано вище в рішенні, позивачем здійснено державну реєстрацію права власності на нерухоме майно у визначеному на час придбання цього майна порядку, а тому до неї перейшло і право власності на земельну ділянку, на якій розташоване це нерухоме майно без зміни її цільового призначення. Судом при вирішенні спору враховуються ті обставини, що вказаний жилий будинок з господарським будівлями і спорудами належав сторонам на праві спільної часткової власності, поділ його в натурі проведено не було, позивач на підставі договору дарування стала власником всього будинку з господарським будівлями і спорудами; будинок розташований на земельній ділянці площею 0,0990 га з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування жилого будинку та господарських споруд, яка належала сторонам на праві спільної сумісної власності, без визначення часток, поділ земельної ділянки між ними також проведено не було, а тому суд вважає, що виділ частини ділянки в окрему земельну ділянку та укладання окремого договору щодо відчуження частини земельної ділянки, на що посилався в запереченнях на позов представник відповідача, в даному випадку не потребується, оскільки позивач набула права власності на все домоволодіння, а не його частину, а тому до неї також переходить і право власності на всю земельну ділянку, співвласником якої вона була, тоді як відповідно до приписів вказаних вище правових норм право власності відповідача на земельну ділянку припиняється, оскільки він відчужив належне йому нерухоме майно, розташоване на цій земельній ділянці. Таким чином, суд вважає за можливе визнати за позивачем [PERSON] право власності на земельну ділянку площею 0,0990 га з цільовим призначенням -для будівництва і обслуговування жилого будинку та господарських споруд по [ADDRESS] як за набувачем будинку з господарськими та побутовими будівлями та спорудами. Щодо зустрічного позову про визнання договору дарування частини житлового будинку від 04.05.2012 року недійсним, то суд виходить з наступного. Згідно ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. За ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст.235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. В п.25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. Згідно ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. А за ст.718 цього Кодексу дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Як вбачається з письмових заперечень на позов приватного нотаріуса Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області [PERSON], яка посвідчувала оспорюваний правочин, саме [PERSON] звертався до нотаріуса з проханням посвідчити договір дарування, надавав необхідні документи, саме він наполягав на посвідченні договору дарування частини житлового будинку, готуючи документи для відчуження нерухомості він ніколи не вів мови про будь-яке матеріальне утримання або допомогу з боку обдаровуваної [PERSON], перед підписанням уважно читав договір /а.с.125/. В п.п. 3,4, 3.5 оспорюваного договору дарування передбачено, що сторони однаково розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки, підтверджують дійсність намірів при його укладанні, а також, що цей договір не носить характеру фіктивного чи удаваного правочину. Сторони розуміють, що договір дарування є безоплатним, а тому дарувальник не має права вимагати від обдаровуваного вчинення будь-яких дій майнового або немайнового характеру. Крім того, сам відповідач в судовому засіданні підтвердив, що він свідомо уклав договір дарування, оскільки позивач була для нього як донька, він виховував її з дитинства, перед укладанням цього договору він порадився з своїм сином, який є громадянином Канади, проживає за кордоном, між його сином та позивачкою склалися чудові стосунки, ще в 2002 році дружина відповідача подарувала [PERSON] належну їй частину будинку. Ті обставини, що відповідач уклав саме договір дарування по своїй волі, підтвердили в суді свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] - родичі сторін по справі, які також показали, що відповідач не потребував сторонньої допомоги як за станом здоров'я, так і матеріально, оскільки він є військовим пенсіонером. Свідок [PERSON] - мати позивача показала, що після смерті в січні 2012 року дружини відповідача, він через деякий час одружився знову, проживають з дружиною в будинку [ADDRESS], перешкод щодо користування будинком відповідачу ніхто не чинить, її дочка - власник будинку, не заперечує щодо проживання тут відповідача з дружиною. Допитані в судовому засіданні сідки з боку відповідача - [PERSON], [PERSON], [PERSON] також вказували на те, що між сторонами по справі були дуже хороші стосунки, відповідач говорив про те, що подарує позивачці належну йому частину будинку, що про це він порадився з своїм сином, який приїздив на поминки матері в 2012 році, щодо домовленостей по догляду відповідача, то свідок [PERSON] вказала на те, що чула розмову про це між позивачкою та сином відповідача; свідку [PERSON] про це відомо зі слів матері позивачки, а свідок [PERSON] про такі домовленості нічого не знає. Отже, покази свідків ніяк не спростовують тих обставин, що відповідач свідомо уклав саме договір дарування частини належного йому житлового будинку на ім'я позивача. Крім того, як встановлено судом, на момент укладання оспорюваного договору відповідач не перебував у безпорадному стані, не потребував сторонньої допомоги, нотаріусом були роз'яснені правові наслідки вчиненого правочину, на що вказано у тексті договору дарування. Висновків суду не спростовують надані відповідачем виписки з історій хвороби про перебування його на лікуванні та обстеженні в Білоцерківському гарнізонному військовому госпіталі. Позивач після укладання договору дарування оформила право власності на подаровану їй частину будинку, на даний час уклала договори про надання послуг з централізованого постачання холодної води та водовідведення, з газопостачання всього будинку /а.с.102-114/, про користування електричною енергією /а.с.133-134/. Відповідач, посилаючись на те, що між ними було укладено удавану угоду, до суду звернувся з зустрічним позовом тільки після звернення до суду 22.12.2014 року [PERSON], хоча сам відповідач вже звертався з позовом до [PERSON] про стягнення моральної шкоди, що вбачається з рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24.09.2014 року та ухвали апеляційного суду Київської області від 12.01.2015 року /а.с.146-149/, але на недійсність договору дарування відповідач тоді не вказував. Таким чином, проаналізувавши всі докази в їх сукупності, виходячи з аналізу вищенаведених правових норм, суд вважає зустрічний позов необгрунтованим і відмовляє в його задоволенні, оскільки відповідачем не надано безспірних та належних доказів стосовно того, що договір дарування є удаваною угодою, тоді як за ст.ст.10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Щодо судових витрат, то представники позивача та відповідача просили залишити їх за кожною із сторін.

Outcome: approved