Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-24 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом та просила вселити її та її сина [PERSON] в квартиру [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вона з відповідачем з 05.06.2008 року до 05 березня 2014 року перебувала у шлюбі. Від шлюбу у сторін є дитина [PERSON], [INFO]. 05.03.2014 р. Орджонікідзевським районним судом міста Харкова шлюб між сторонами розірвано. Під час перебування у шлюбі сторонами була придбана спірна двокімнатна квартира. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 28 травня 2015 року визнано за позивачем, право власності на 1/2 частину спірної квартири в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя. Незважаючи на наявність вказаного судового рішення, відповідач вигнав її та сина з квартири. У зв'язку з неможливістю потрапити до квартири позивач вимушена звертатися до правоохоронних органів. На сьогоднішній день, позивач разом з сином проживає за адресою: [ADDRESS] у своїх батьків, тому що іншого житла не має. Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги та доводи наведені в їх обґрунтування підтримали у повному обсязі. Відповідач та його представник проти задоволення позову заперечували з тих підстав, що спірна квартира була придбана сторонами за кредитні кошти. Квартира на підставі договору іпотеки укладеного між [PERSON] та ПАТ «Банк Меркурій» знаходиться в іпотеці. Відповідно до вказаного договору всі ризики щодо збереження нерухомого майна покладені лише на відповідача. У зв'язку з цим відповідач не бажає, надати можливість позивачу користуватися і володіти її часткою у праві спільної сумісної власності на квартиру. Проти проживання в квартирі дитини не заперечує. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про можливість задоволення позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 25 травня 2015 року, позивачу [PERSON], в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, належить ? частина кв. [ADDRESS]. Відповідно до витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 10.08.2015 року, право власності на ? частину спірної квартири зареєстроване за позивачем 04.08.2015 року. Незважаючи на це, відповідач чинить позивачці перешкоди у користуванні та володінні належною їй власністю, не впускаючи її до квартири. Вирішити вказану ситуацію мирним шляхом сторони не змогли. Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. У силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Виходячи із цих положень, правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. Згідно ч. 4 ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 321 ЦК України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 155 ЖК України закріплені гарантії прав громадян, які мають у власності жилий будинок, квартиру, згідно яких жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою). Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї. Позивач є власниками 1/2 частини спірної квартири, але у зв'язку з протидією відповідача, яка полягає у перешкоджанні у доступі до квартири, проживання позивача разом з дитиною у ній неможливе. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Таким чином, у зв'язку з наведеним вище, існують підстави для задоволення позову у повному обсязі. Згідно ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved