Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-03 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про встановлення режиму окремого проживання подружжя, в якому зазначила, що 05.12.1992 року у відділі ЗАГС Добровеличківського району Кіровоградської області, зареєструвала шлюб з відповідачем, про що було вчинено актовий запис № 64. За час спільного проживання взаємовідносини між подружжям не склалися, оскільки відповідач застосовує фізичне насильство та погрози до позивача . Вказані обставини призвели до того, що [PERSON] 20.03.2017 року зверталася до Добровеличківського відділення поліції, в зв'язку з чим відповідача було притягнуто до адміністративної відповідальності. За таких обставин [PERSON] вважає доцільним встановлення режиму окремого проживання. Позивач, в судовому засіданні заявлені вимоги підтримала повністю та обґрунтувала їх обставинами, викладеними в позовній заяві. Стверджувала, що напружені вдносини між нею та відповідачем тривають на протязі останніх десяти років. Проте останній проміжок часу, окрім сварок, відповідач став застосовувати відносно неї физичну силу та погрожує фізичною розправою. Саме вказані обставини і призвели до припинення їх спільного проживання. [PERSON] вважає що існють дві підстави для встановлення режиму окремого проживання з відповідачем. Перша - це неможливість їх спільного проживання, оскільки через погрози та насильство зі сторони [PERSON] вона хвилюється за своє життя та здоров'я. Друга - це її небажання проживати з відповідачем до моменту коли він змінить своє відношення до дружини . Стверджувала, що будь-яких майнових питань між ними, як на даний час так і на майбутнє не існує. Заявила, що не бажає порушувати питання про розірвання шлюбу та не виключає можливості поновлення спільного проживання з відповідачем. Додала, що вказаний спір в позасудовому порядку не може бути вирішений, оскільки відповідач не має наміру добровільно дотримуватися режиму окремого проживання. Відповідач в судовому засіданні заявлених вимог не визнав повністю, мотивуючи тим, що викладені позивачем обставини не відповідають дійсності. З метою збереження сім'ї просив у задоволенні позову відмовити повністю. Представник відповідача в судовому засіданні заявлених вимог не визнав повністю, мотивуючи тим, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами неможливості чи небажання сторін проживати спільно. Крім того вважає, що позивачем невірно обраний спосіб захисту, оскільки пред'явленням зазначеного позову [PERSON] не переслідує мету досягнення наслідків встановлення режиму окремого проживання, передбачених ст. 120 СК України . Також вважає, що позивач має можливість у позасудовому порядку вирішити питання щодо свого окремого проживання . Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідка, дослідивши письмові докази, суд вважає встановленими наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини: 05.12.1992 року у відділі ЗАГС Добровеличківського району Кіровоградської області сторони зареєстрували шлюб, про що було вчинено актовий запис №64 ( свідоцтво про шлюб серії 1-ОЛ № 466010 видане 05.12.1992 року відділом ЗАГС Добровеличківського району Кіровоградської області ( а.с.7 ) . Відповідно до ст. 119 СК України подружжя або один з них вправі звернутися до суду із заявою про встановлення режиму окремого проживання. Згідно із вказаною правовою нормою за заявою подружжя або позовом одного з них суд може постановити рішення про встановлення для подружжя режиму окремого проживання у разі неможливості чи небажання когось із них проживати спільно. Режим окремого проживання припиняється у разі поновлення сімейних відносин або за рішенням суду на підставі заяви одного з подружжя. Статтею 120 СК України встановлено, що режим окремого проживання не припиняєправ та обов'язків подружжя, які встановлені цим Кодексом і які дружина та чоловік мали до встановлення цього режиму. У разі встановлення режиму окремого проживання майно, набуте в майбутньому дружиною та чоловіком, не вважатиметься набутим у шлюбі; дитина, народжена дружиною після спливу десяти місяців, не вважатиметься такою, що походить від її чоловіка. Встановлення режиму окремого проживання не суперечить Конституції України,чинному сімейному законодавству, практиці Верховного Суду України, висловленій у постанові Пленуму № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», не порушує права подружжя. При застосуванні положень статей 119,120 СК судам необхідно враховувати, що інститут окремого проживання та розірвання шлюбу мають самостійний характер. Рішення про розірвання шлюбу суд приймає, якщо його подальше збереження є неможливим, суперечить інтересам одного з подружжя чи їхніх дітей, у той час як підставою для встановлення режиму окремого проживання подружжя є неможливість чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно. За відсутності взаємної згоди подружжя на встановлення сепарації волевиявлення одного з них має бути обґрунтованим. Режим окремого проживання може встановлюватися судом не тільки за позовом одного з подружжя, а й за заявою подружжя, яке досягло спільної згоди. Вирішуючи заяву в порядку ст. 119 СК, суд повинен встановити фактичні взаємини сторін і переконатися в доцільності сепарації для того, щоб узаконений спосіб окремого проживання не був формальним засобом вирішення спірних майнових питань. З пояснень позивача встановлено, що на момент розгляд спору сторони проживають окремо і позивач не бажає певний проміжок часу проживати однією сім'єю з відповідачем через тривалі неприязні відносини між подружжям . Також з'ясовано, що [PERSON] на момент розгляду даного спору не бажає розривати шлюб та не виключає можливості в майбутньому поновити спільне проживання з відповідачем . Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] повідомила, що є рідною сестрою позивача та підтримує з останньою тісний зв'язок, зокрема майже щодня бачиться з [PERSON] та спілкується з нею. Свідок стверджувала, що напружені взаємовідносини між сторонами тривають на протязі близько 10 років . Зі слів позивача їй відомо, що [PERSON] ображає її сестру, а останній проміжок часу навіть застосовує фізичне насильство. Безпосереднім свідком вказаних подій вона не була. Також [PERSON] заявила про те, що [PERSON] в березні місяці 2017 року, близько 10 днів проживала в будинку свідка . Зі слів позивача вона вимушена була залишити власне житло через психологічне та фізичне насильство, яке відносно неї вчиняв [PERSON] [PERSON] не бажає проживати разом з відповідачем, оскільки в зв'язку з неправомірними діями останнього хвилюється за власне життя та здоров'я . Постановою Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 28.03.2017 року по справі № 387/220/17 [PERSON] визнано винуватим у вчиненні насильства в сім'ї, а саме в психологічному насильстві відносно дружини [PERSON] . Зазначені вище докази вказують не неможливість спільного проживання сторін на момент розгляду спору. Аналізуючи зібрані по справі докази та оцінюючи їх в сукупності, суд прийшов до висновку, що доводи позивача про необхідність встановлення сепарації з підстав небажання та неможливості останньої проживати спільно з відповідачем є обґрунтованими та такими, що не є формальним засобом вирішення спірних майнових питань. Надана стороною відповідача позитивна характеристика на [PERSON] за місцем його роботи не спростовує доказів наданих стороною позивача . З огляду на вказане, суд вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню. Згідно ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати . Отже з відповідача слід стягнути на користь позивача понесені нею судові витрати в сумі 640 гривень 00 копійок. З огляду на вказане, на підставі ст.ст. 119,120 Сімейного Кодексу України,

Outcome: approved