Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-14 00:00:00

Позивач звернулася до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що з 04.03.2015 року вони перебували у шлюбі з відповідачем. Від подружнього життя вони мають неповнолітніх дітей: синів [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , які проживають з позивачем. Шлюб з відповідачем було розірвано, згідно рішення суду. Відповідач участі у вихованні та утриманні дітей не приймає. Останні півроку у них з відповідачем існують конфлікти щодо встановлення місця проживання дітей, тому позивач просила стягнути з відповідача аліменти на утримання неповнолітніх дітей в твердій грошовій сумі у розмірі 3 000 грн., щомісячно, і до повноліття дітей та визначити місце проживання дітей разом з нею. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з`явився, в письмовій заяві позов підтримав повністю, просив слухати справу без його участі та участі позиваач. Відповідач в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, хоча про час та місце розгляду був повідомлений належним чином, шляхом подачі оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України (а.с.55). Представник 3-ї особи Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради в судове засідання не з`явився, від них надійшла заява, в якій вони просили справу слухати у їх відсутність, проти позову не заперечували. У зв`язку з неявкою сторін в судове засідання, фіксація судового процесу за допомогою технічного засобу не здійснювалась, що відповідає положенням ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши та вивчивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач з відповідачем зареєстрували шлюб 04 березня 2015 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с.10). Від подружнього життя сторони мають двох неповнолітніх дітей: синів [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , батьком яких є відповідач, що підтверджується копіями свідоцтв про народження Серія [NUMBER] , Серія [NUMBER] (а.с.8,9). 25 липня 2019 року рішенням Сумського районного суду Сумської області шлюб між сторонами було розірвано, за яким неповнолітніх дітей було залишено проживати з матір`ю - [PERSON] , що підтверджується копією рішення суду (а.с.15). Ще до моменту розірвання шлюбу сторони почали проживати окремо, діти проживали разом з позивачем. Будь-якої участі у вихованні та утриманні дітей відповідач не приймає. Відповідно до довідки про склад сім`ї, виданої Головою ОСББ «Престиж-Пушкіна, 22» Єріс Л.М. від 26.05.2021 року, [PERSON] проживає разом з синами [PERSON] , 2012 р.н. та [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с.18). Згідно довідок Комунальної установи Сумської спеціалізованої школи I ступеня № 30 «Унікум» Сумської міської ради від 14.05.2021 року № № 123, 124, батько учнів 3-Р та 1-Я класів [PERSON] , 2014 р.н. та [PERSON] , 2012 р.н. не спілкується з учителями, не відвідує батьківські збори, не цікавиться шкільним життям дітей (а.с.16,17,). Діти [PERSON] та [PERSON] на теперішній час дійсно відвідують у ЦРР «АБВГДЕЙКА» заняття з англійської мови та з карате щовівторка та що щочетверга (а.с.19,20). Декларації про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу на пацієнтів [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , законним представником яких являється [PERSON] , фактичне місце проживання яких: [ADDRESS] , укладена з КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги» СРР Сумської області (а.с.21,22). Позивач не чинить відповідачу перешкод у спілкуванні з дітьми, за її твердженням останні пів року між нею та відповідачем існують суперечки стосовно місця проживання дітей, він неодноразово висловлював свою позицію, що сини будуть проживати разом із ним за його бажанням, оскільки він є їх батьком, причому дані суперечки переростали у сварки із застосуванням відповідачем до неї фізичного та морального насильства. Конфліктні ситуації виникають також з приводу ненадання відповідачем дозволу на виїзд дітей разом з нею для відпочинку за кордон, що змусило її також звернутися до суду з даним позовом. Відповідно до ст. 141 ч.1 СК України мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно чи перебувають вони у шлюбі між собою. З урахуванням п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № N 16 від 12.06.98р. «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» (Із змінами, внесеними згідно з Постановою Верховного Суду N 3 від 15.05.2006р.), у частині, яка не суперечить Сімейному Кодексу України при вирішенні таких спорів суди повинні виходити не з формальних міркувань, а з фактичних інтересів дітей та умов їх нормального виховання. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Статтею 32 Конституції України передбачено, що ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України). Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини; держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. При цьому суд має виходити з того, що у вирішенні питання щодо місця проживання неповнолітньої дитини, саме найкращі інтереси дитини мають першочергове значення. Статтю 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року визначено, що дитина не повинна розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. При цьому, забезпечується право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. У відповідності з роз`ясненнями, що містяться в п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України», вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Відповідно до ст. 6 Декларації про права дитини від 20 листопада 1959 року малолітня дитина не повинна, крім випадків, коли є виключні обставини, - бути розлученою з матір`ю. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 9 Конвенції про права дитини, дитина, яка не проживає з одним чи обома батьками, має право підтримувати на регулярній основі особисті і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини. Частиною 2 ст. 157 СК України законодавець додатково підкреслює обов`язок того з батьків, хто проживає окремо від дитини, брати участь у її вихованні, хоча збереження у нього цього обов`язку прямо випливає зі ст. 141 СК України. Право на спілкування з дитиною та участі у її вихованні того з батьків, хто проживає окремо від дитини, кореспондує обов`язок того, з ким проживає дитина, не чинити перешкод у здійсненні свого права. Статтями 11, 15 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У відповідності з ст. ст. 12, 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Отже, судом не встановлено обставин, які б могли стати підставою для відмови [PERSON] у задоволенні позовних вимог про визначення місця проживання дітей разом з нею та стягнення адіментів на їх утримання. При цьому суд бере до уваги, що відповідач на даний час проживає в с. СушилинеБілопільського району Сумської області, доказів на підтвердження того, що батько турбується про дітей, надає кошти на утримання дітей, які проживають разом з матір`ю, або іншим чином бере участь у вихованні та утриманні дітей, суду не надано. Натомість судом встановлено, що позивач [PERSON] має роботу та заробіток - вона працює в ТОВ «Торговий комплекс» з 01.08.2017 р., на даний момент займає посаду Директор. Дохід за період з 01.11.2020 року по 30.04.2021 року склав 90 000 грн. (а.с.25); проживає у трикімнатній квартирі, де створені умови для проживання та розвитку дітей, умови проживання добрі. Відповідно до висновку Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради, Управління вважає за можливе визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю [PERSON] (а.с.58). Отже, судом не встановлено обставин, які б могли стати підставою для відмови [PERSON] у задоволенні позовних вимог про визначення місця проживання дитини разом з нею та стягнення адіментів на її утримання. Суд вважає встановленим, що мати дітей має і можливість, і бажання виховувати дітей, забезпечувати їх належне існування; дбайливо ставиться до них, є небайдужою до їх долі, належним чином виконує свої батьківські обов`язки. Відповідач не надав суду своїх заперечень щодо визначення місця проживання дітей разом з матір`ю - [PERSON] , тому суд вважає вимоги позивача [PERSON] в цій частині обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Разом з тим, враховуючи вік дітей (2012, 2014 роки народження), тривале проживання разом з матір`ю, суд вважає, що на даний час більш доцільним є визначення місця проживання дітей разом з матір`ю - позивачем по справі, що відповідатиме якнайкращому забезпеченню інтересів дітей, принципу рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, узгоджуватиметься з положеннями Конвенції про права дитини, рішеннями Європейського суду з прав людини і ґрунтуватиметься на чинному національному законодавстві України. При цьому суд вважає, що зазначеним рішенням не будуть ущемлені і права відповідача як батька. Крім того, зважаючи на те, що відповідач є батьком неповнолітніх дітей: [PERSON] , 2012 року народження та [PERSON] , 2014 року народження, він за законом зобов`язаний надавати матеріальну допомогу на їх утримання, а тому з [PERSON] необхідно стягувати аліменти на утримання неповнолітніх дітей. За ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. При визначенні розміру аліментів суд враховує, що відповідач [PERSON] є особою працездатного віку, стан здоров`я та матеріальне становище дітей, стан здоров`я та матеріальне становище відповідача, тому вважає за необхідне стягувати з відповідача аліменти на утримання неповнолітніх дітей в твердій грошовій сумі у розмірі 3 000 грн., і він має об`єктивну можливість виплачувати аліменти. Будь-яких доказів, які б спростовували ці обставини, відповідач не надав. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що відповідач може надавати допомогу на утримання дітей у заявленому позивачем розмірі. За ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу із дня подання такої заяви. Зазначений позов поданий до суду 04 червня 2021 року. З урахуванням всіх вищевказаних обставин справи суд вважає необхідним визначити місце проживання дітей разом з матір`ю. Судові витрати по справі підлягають розподілу відповідно до положень статті 141 ЦПК України. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, в зв`язку із задоволенням позову про стягнення аліментів, оскільки позивач була звільнена від сплати судового збору, необхідно стягнути з [PERSON] на користь держави судовий збір у розмірі 908 грн. 00 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved