Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-10 00:00:00

позивач звернулася до суду з позовом до відповідача в якому зазначає, що з відповідачем шлюб розірвано рішенням Ясинуватського міськрайонного суду Донецької області від 07.10.2013року. Після розірвання шлюбу вона має прізвище [PERSON]. З відповідачем вони мають неповнолітню дитину - [PERSON], [INFO], який проживає разом з нею і знаходиться на її утриманні. З часу розірванню шлюбу відповідач участі у виховані та догляді за дитиною не бере. Розвитком дитини не цікавиться. На даний час її мама [PERSON], проживає в Російській Федерації в м.Туапсе Краснодарського краю і вона має бажання влітку 2016року відвідати її разом з сином. Однак перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли шістнадцятирічного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків та в їх супроводі. Фактично отримати згоду у батька на виїзд дитини за кордон вона не має можливості. Відразу після розірвання шлюбу колишній чоловік пообіцяв дати дозвіл на виїзд дитини за кордон, однак свою обіцянку не виконав. Наразі телефон відповідача за номером, яким останнього разу вона телефонувала до відповідача, не відповідає, де він перебуває їй не відомо. Оскільки відповідач, зловживаючи своїми правами, не виконав свою обіцянку, та не надав дозвіл на виїзд дитини за кордон, це перешкоджає забезпеченню реалізації охоронюваних законом прав та інтересів дитини. Тому з метою захисту прав дитини вона вимушена звернутися до суду з даним позовом. Враховуючи те, що виїзд дитини носить тимчасовий характер, і він не пов'язаний з визначенням місця проживання дитини чи її еміграцією, вважає, що надання судом згоди на виїзд дитини за кордон без згоди батька не буде порушувати право батька на спілкування з дитиною. Просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд [PERSON] за межі України, а саме до Російської Федерації без згоди та супроводу батька дитини [PERSON], в період з 01.06.2016року по 01 жовтня 2016року, у супроводі матері. Також надати дозвіл на виготовлення проїзного документу [PERSON] В судовому засіданні позивач підтримала свої вимоги. Пояснила, що на теперішній час вона з дітьми мешкає в с. Жовтневе, Полтавської області, як переміщені з тимчасово окупованої території. Син відвідує дитячий садок, вона перебуває на обліку в центрі зайнятості. З відповідачем, батьком сина [PERSON], шлюб розірвано. Після розірвання шлюбу він обіцяв надати їй дозвіл на вивіз дитини за кордон. Але не зробив цього одразу, а потім розпочалися бойові дії. Вона з дітьми виїхала з м. Ясинувата до Полтавської області. Зв'язок з батьком перервався. Де він на даний час, їй не відомо. Телефон його не відповідає. Вона має намір вивезти сина на море влітку, відвідати родичів. Але через відсутність дозволу не може цього зробити. Просить її позов задовольнити. Не заперечує щодо заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з'явився. Про час та місце розгляду справи повідомлений через оголошення в газеті «Урядовий кур'єр» №64 від 05 квітня 2016року. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Решетилівської райдержадміністрації, в судове засідання не з'явився. Про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Надали суду заяву про розгляд справи у відсутність представника Служби. Суд прийняв рішення про заочний розгляд справи. Дослідивши докази по справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Так, відповідно з вимогами ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно зі ст. 2 Протоколу N 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб. Також ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об'єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті. Відповідно до ст. 150 СК України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. За змістом ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ст.ст.7,155 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи у супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженихпостановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року № 231 (зі змінами). Згідно з п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. У відповідності до положень ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно з цими нормами регулювання виїзду неповнолітньої дитини за межі України має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів цієї дитини. Судом встановлено, що шлюб між позивачем та відповідачем розірвано на підставі рішення Ясинуватського міськрайонного суду Донецької області від 07.10.2013року, яке набрало законної сили 18.10.2013року. Після розірвання шлюбу позивачу поновлено дошлюбне прізвище [PERSON]. (а.с.4) Суд встановив, що позивач та відповідач є батьками дитини- [PERSON], [INFO] (а.с. 5). Дитина мешкає разом з позивачем та знаходиться на її утриманні (а.с.6,7). Судом встановлено, що відповідач не надав позивачу своєї згоди на право виїзду за межі України [PERSON] в супроводі матері або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Судом встановлено, що в м.Туапсе Краснодарського краю Російської Федерації проживає мати позивача [PERSON], тобто бабуся дитини, яку позивач з дитиною мають намір відвідати у період з 01 червня по 30 жовтня 2016року (а.с.41-43). Суд приймає до уваги відсутність заперечень з боку представника служби у справах дітей Решетилівської райдержадміністрації, а також ж те, що перешкод для виїзду дитини за кордон у супроводі матері в судовому засіданні не встановлено, те, що дитина позивача не досягла 16-річного віку, а її батько не дає згоду на виїзд дитини за кордон у супроводі матері, чим порушує її конституційні права на свободу пересування, те, що виїзд дитини носить тимчасовий характер і не пов'язаний з визначенням місця проживання дитини, з урахуванням інтересів дитини, суд вважає за необхідне надати дозвіл на виїзд дитини з України в Російську Федерацію в період з 01 червня 2016року по 01 жовтня 2016року без згоди та супроводу батька, з наданням дозволу на виготовлення необхідних проїзних документів.

Outcome: approved