Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-02 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача не виплачену заробітну плату в сумі 20795,26 грн. та стягнути з ДП «Львівський державний завод «ЛОРТА» середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 19 серпня 2021 року по день прийняття рішення у справ. Свої вимоги мотивує тим, що вона перебувала у трудових відносинах з ДП «ЛДЗ «ЛОРТА» та 18 серпня 2021 року звільнена за власним бажанням за ч.3 ст. 38 КЗпП України з посади старшого диспетчера виробничо-диспетчерського відділу 545 на ДП «Львівський державний завод «ЛОРТА». Проте, відповідач не провів з нею повний розрахунок у день звільнення, зокрема, відповідач не оплатив заборгованість по заробітній платі за березень-серпень 2021 року, а також, не виплатив вихідну допомогу та компенсацію за невикористані щорічні відпустки. В зв`язку з наведеним, просить позов задовольнити. 06 жовтня 2021 року ухвалою Залізничного районного суду м. Львова вказана справа призначена до розгляду в порядку спрощеного позовної провадження без виклику сторін, а відповідачу було запропоновано подати до суду заяву із обґрунтованим запереченням проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та відзив на позов по вказаній справі. 18 листопада 2021 року представник відповідача подав до суду відзив на позов, в якому проти позову не заперечив, зазначивши, що ДП «ЛДЗ «Лорта» не доплачено позивачу заробітну плату, компенсацію за несвоєчасно виплачену заробітну плату і вихідну допомогу на загальну суму в розмірі 20795 грн. 26 коп. Крім цього, зазначив, що середньоденна заробітна плата позивача становить 309 грн. 73 коп. без урахування податків та зборів. У матеріалах справи відсутні клопотання сторін про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Враховуючи наведене, відповідно до частини 8 статті 178 та частини 5 статті 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Вивчивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] перебувала у трудових відносинах з ДП «Львівський державний завод «ЛОРТА» та 18 серпня 2021 року звільнена за власним бажанням за ч.3 ст. 38 КЗпП України з посади старшого диспетчера виробничо-диспетчерського відділу 545 відповідно до наказу № 208к від 18 серпня 2021 року «Про звільнення [PERSON] », що стверджується копією трудової книжки /а.с.9/. Пунктом 2 наказу ДП «ЛДЗ «ЛОРТА» № 208к від 18 серпня 2021 року «Про звільнення [PERSON] » передбачена виплата позивачу вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку та компенсації за невикористані щорічні відпустки за 39 календарних днів /а.с.10/. Відповідно до розрахункового листка, виданого ДП «ЛДЗ «ЛОРТА», за серпень 2021 року [PERSON] було нараховано до виплати 11268,26 грн., з яких 6498,57 грн. - компенсація за невикористані щорічні відпуски та 5771,40 грн. - вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку /а.с.8/. З поточної виписки з банківського рахунку [PERSON] за період з 01 грудня 2019 року по 29 липня 2021 року та з розрахунку заборгованості по заробітній платі, поданого суду позивачем вбачається, що заробітна плата виплачувалася позивачу у неповному обсязі, і тому заборгованість ДП «ЛДЗ «ЛОРТА» по виплаті позивачу заробітної плати за період з березня по липень 2021 року склала 9527,00 грн. /а.с.6-7/. З довідки №84 ДП «ЛДЗ «ЛОРТА» від 18 серпня 2021 року вбачається, що заборгованість ДП «ЛДЗ «ЛОРТА» по виплаті позивачу заробітної плати за період з березня по липень 2021 року склала 9527,00 грн. /а.с.11/. Таким чином, спір між сторонами виник з приводу дотримання відповідачем вимог трудового законодавства щодо проведення своєчасного розрахунку при звільнені. Конституційне право громадян на оплату праці розглядається як одне з найбільш важливих та пріоритетних засад становлення і розвитку суспільства, ефективний засіб стимулювання працівників та службовців до належного та якісного виконання службових обов`язків. Згідно зі статтею 3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Положеннями ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до ч.1 ст.115 КЗпП, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно зі ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу. Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Матеріалами справи встановлено, що позивач звільнена 18 серпня 2021 року, однак відповідачем не проведений повний розрахунок. Станом на 03 грудня 2021 року заборгованість заробітної плати з урахуванням вихідної допомоги та компенсації за невикористані щорічні відпустки становить 20795,26 грн., яка є визнана представником відповідача, а відтак, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] в цій частині підлягають задоволенню у повному обсязі. Згідно зі статтею 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього У пункті 20 Постанови Пленуму ВСУ №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» судам роз`яснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Середній заробіток працівника судом розраховується відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100. Позивач у позові зазначає, що середньоденна нарахована заробітна плата позивача становить 384,76 грн. з урахуванням податків та обов`язкових зборів. Як убачається з відзиву поданого представником відповідача, розрахунок середньоденної нарахованої заробітної плата позивача проведений без урахування податків та обов`язкових зборів та становить 309,73 грн. Час розрахунку при звільненні, враховуючи межі заявлених позовних вимог, слід рахувати за період з 19 серпня 2021 року по день ухвалення судового рішення, тобто 03 грудня 2021 року, що становить 76 робочих днів. Таким чином, середній заробіток за весь час затримки виплати вихідної допомоги становить: 309,73 грн. х 76 = 23539,48 грн. Суд вважає, що з урахуванням висновків Великої палати Верховного суду викладені в постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, враховуючи принцип розумності, справедливості та пропорційності, а також те, що ДП «ЛДЗ «ЛОРТА» є державним підприємством військово-оборонної галузі, проте це не виключає відповідальність відповідача за своєчасну виплату заробітку. Суд вважає доцільним стягнути розмір середнього заробітку в сумі 10000,00 грн., що буде достатньою компенсацію майнових втрат, які поніс позивач через несвоєчасний розрахунок при звільнені, співмірним із розміром заборгованості, та не призведе до надмірного фінансового тягаря для відповідача. За таких обставин, суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат згідно зі статтею 141 ЦПК України, суд враховує, що при зверненні до суду позивач сплатив судовий збір в сумі 908,00 грн., який підлягає стягненню з відповідача на його користь. Також з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір за вимоги [PERSON] про стягнення заборгованості по заробітній платі, оскільки при зверненні до суду з позовом позивач на підставі положення п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від його сплати в розмірі 1% від стягнутої суми, що становить 908,00 грн. На підставі наведеного та

Outcome: partial