Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-02 00:00:00

позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON], в якому визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що позивач, є одноосібним власником квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. У даній квартирі також зареєстровані, її чоловік [PERSON], [INFO] та її племінник [PERSON], [INFO]. Упродовж тривалого часу, а саме 10 років, відповідач за вказаною адресою реєстрації не проживає, без поважних причин, що підтверджується актами ЛКП. Також, не несе витрат на її утримання, не сплачує комунальних послуг, квартирою не цікавиться, у квартирі також відсутні речі відповідача. За таких обставин, вважає, що відповідач втратив своє право на користування жилим приміщенням, а тому просить позов задоволити. Представник позивача подав заяву про розгляд справи за його відсутності, згідно якої позов підтримує та просить задоволити. Проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив. Про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи поштовими відправленнями та оголошенням, в порядку ст.128 ЦПК України. Також не подав до суду відзиву на позов та заяви про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд постановив проводити розгляд справи на підставі наявних у ній доказів, з ухваленням заочного рішення. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази по справі в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], що стверджується свідоцтвом про право власності на квартиру [NUMBER] від 18.03.1997 року, виданим Львівським міжміським бюро технічної інвентаризації /а.с.6/. Згідно довідки з місця проживання, виданої ЛКП «Айсберг» від 28.11.2016 року № 3539 /а.с.5/, в квартирі [ADDRESS], крім власника [PERSON], [INFO], також зареєстровані [PERSON], [INFO] - тимчасовий мешканець, та чоловік позивача - [PERSON], [INFO] Вказаний факт, також підтверджується відомостями з будинкової книги /а.с.7-8/. Згідно актів комісії ЛКП «Айсберг» від 24.11.2016 року /а.с.9/ та акту від 19.09.2018 року /а.с.10/, в квартирі [ADDRESS] зареєстрований [PERSON], але, зі слів мешканців будинку, останній там не проживає. Відповідно до ч. 1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст.391ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства та на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою за змістом ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Права власника житлового будинку визначені ст.383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1ст.156 ЖК УРСР, ч.1ст.405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За змістом ч.4 ст.156 ЦК України, до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій ст. 64 цього Кодексу. Відповідно до ст. 3 Сімейного кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права і обов'язки. Згідно ст.72 ЖК УРСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України, член сім'ї (в тому числі колишній член сім'ї) власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку або законом. Беручи до уваги наведене те, що в ході розгляду справи встановлено, що відповідач фактично добровільно залишив житло і, з невідомих причин не проживає у ньому понад 10 років, його особисте майно у квартирі відсутнє, останній не бере участі в утриманні житла, суд приходить до висновку, що такі дії відповідача свідчать про втрату інтересу до вказаного житла. Окрім цього, будь-яких доказів про наявність домовленостей щодо порядку користування квартирою між позивачем та відповідачем не здобуто, а з наданих доказів вбачається, що [PERSON] самостійно залишив жиле приміщення і протягом тривалого часу не намагався вселитись у таке, тому його слід визнати такими, що втратив право користування спірною квартирою. Таким чином, оцінивши доводи позивача, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, встановивши фактичні обставини справи, суд приходить до переконання про обґрунтованість позовних вимог, а тому позов підлягає до задоволення. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, оскільки позов підлягає задоволенню, з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені позивачем судові витрати по справі.

Outcome: approved