Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-06 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просить визнати односторонній правочин, яким є Довіреність, видана 06.11.2007 року [PERSON] на імя [PERSON] щодо володіння, користування і розпорядження транспортним засобом марки Volkswagen Passat 1993 року випуску, кузов №WVWZZZ31ZPE131705 реєстраційний номер [NUMBER], який знаходиться на обліку у Дрогобицькому МРЕВ [PERSON] України у Львівській області, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії ІНА №614867 від 20.08.2005 року удаваним правочином, вчиненого з метою приховання іншого правочину, договору купівлі-продажу транспортного засобу марки Volkswagen Passat 1993 року випуску, кузов №WVWZZZ31ZPE131705 реєстраційний номер [NUMBER], який знаходиться на обліку у Дрогобицькому МРЕВ [PERSON] України у Львівській області, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії ІНА №614867 від 20.08.2005 року; визнати за нею право власності на транспортний засіб марки Volkswagen Passat 1993 року випуску, кузов №WVWZZZ31ZPE131705 реєстраційний номер [NUMBER], який знаходиться на обліку у Дрогобицькому МРЕВ [PERSON] України у Львівській області, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії ІНА №614867 від 20.08.2005 року та зобовязати Дрогобицький МРВ ДВС Головного ТУ юстиції у Львівській області скасувати арешти, які виникли при примусовому виконанні виконавчих листів про стягнення з [PERSON] заборгованості в користь фізичних та юридичних осіб щодо автомобіля марки Volkswagen Passat 1993 року випуску, кузов №WVWZZZ31ZPE131705 реєстраційний номер [NUMBER], який знаходиться на обліку у Дрогобицькому МРЕВ [PERSON] України у Львівській області, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії ІНА №614867 від 20.08.2005 року. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 06.11.2007 року вона домовилась з відповідачем про придбання у нього спірного автомобіля та передала відповідачу 5000 дол.США на підтвердження чого отримала від нього розписку, нотаріально посвідчену довіреність на право повного розпорядження, користування та володіння транспортним засобом, ключі від автомобіля та свідоцтво про державну реєстрацію автомобіля. У майбутньому відповідач пообіцяв зняти автомобіль з обліку та укласти з нею належний договір купівлі-продажу. Однак відповідач своє зобовязання так і не виконав, покликаючись на важке матеріальне становище та те, що ВДВС Дрогобицького МРУЮ було накладено арешт на даний транспортний засіб, що водночас було перешкодою у знятті ним її автомобіля з обліку та подальшого укладення договору купівлі-продажу. Лише після її наполегливих нагадувань, відповідач повідомив їй про те, що при спробі зняти з обліку придбаний нею автомобілю, він дізнався про постанови ВДВС Дрогобицького міськрайонного управління юстиції про накладення арешту на рухоме майно боржника, відповідно до якої було накладено арешт на усе його майно. Вказує, що довіреність була видана виключно з метою приховання іншого правочину, договору купівлі автомобіля, який вони насправді вчинили. А тому, для захисту своїх майнових прав змушена звертатись до суду. Позивач в судове засідання не зявилася, подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позов підтримує повністю, просить позов задоволити. Відповідач подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, проти задоволення позову не заперечує. Представник Дрогобицького МРВ ДВС Головного ТУ юстиції у Львівській області подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, проти задоволення позову не заперечує. Оскільки сторони в судове засідання не з?явилися, то фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відповідності до ч.2 ст. 197 ЦПК України - не здійснюється. Суд перевіривши матеріали справи та давши їм належну оцінку приходить до наступного. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Встановлено, що 06.11.2007 року [PERSON] передав за довіреністю зокрема [PERSON] автомобіль марки Volkswagen Passat 1993 року випуску, кузов №WVWZZZ31ZPE131705 реєстраційний номер [NUMBER], який знаходиться на обліку у Дрогобицькому МРЕВ [PERSON] України у Львівській області, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії ІНА №614867 від 20.08.2005 року. Згідно ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Як вбачається зі статті 1 протоколу №11 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Зі статей 317, 319 ЦК України випливає, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ст.. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Як вбачається з постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВП №52491027 від 21.11.2016 року на все майно, що належить боржнику [PERSON] накладено арешт. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У відповідності до ст.235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. У п.25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року №9 за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обовязки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний. Відтак, суд вважає, що вчинивши одноособовий правочин (видавши на ім'я позивача довіреність), відповідачем фактично була прихована інша угода, яка фактично відбулася між ними, а саме: договір купівлі-продажу спірного автомобіля. При таких обставинах суд приходить до висновку, що право власності позивача на даний час безпідставно обмежено шляхом заборони на розпорядження майном та накладенням арешту, а підстави для даних обмежень відсутні, а тому суд вважає, що позовні вимоги є повністю обгрунтовані та підлягають задоволенню.

Outcome: approved