Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-10 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON], який уточнювала, про надання дозволу на оформлення проїзних документів на малолітніх дітей та тимчасовий виїзд за межі України без згоди та супроводу батька. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що з відповідачем вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з 20 серпня 2005 року по 16 квітня 2014 року. Від даного шлюбу мають малолітніх дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу діти залишились проживати разом з матір'ю. На час зимових та літніх канікул, з метою оздоровлення дітей, позивач має намір виїхати з ними до м. Анапа, Російської Федерації, де проживають її батьки, які доводяться дідом та бабою дітям та з я якими вони тривалий час не бачились. Оскільки виїзд дітей за межі України в супроводі одного з батьків можливий лише за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків, позивач звернулася до відповідача з проханням надати їй дозвіл на тимчасовий виїзд їх спільних дітей до Російської Федерації в її супроводі на час літніх та зимових канікул. Однак відповідач заперечив проти виїзду дітей до Російської Федерації та відмовив їй в наданні такого дозволу. Враховуючи те, що відповідач добровільно не надає їй згоди на тимчасовий виїзд з дітьми за межі України, тому вона вимушена звернутися до суду з даним позовом, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог, просить суд надати їй дозвіл на оформлення проїзних документів на малолітніх дітей: [PERSON] та [PERSON], без згоди їх батька, а також надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України з дітьми без згоди та супроводу батька [PERSON] до Російської Федерації в періоди: з 25 грудня 2017 року по 15 січня 2018 року та з 01 липня 2018 року по 10 вересня 2018 року. Під час судового засідання, відповідач [PERSON] проти позову заперечив, оскільки вважає, що позивач може виїхати разом з дітьми до Російської Федерації та більше не повернутися до України. Представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі та зазначила, що батьки позивача мешкають у курортному місті Російської Федерації, що дає можливість оздоровити дітей. До того ж, посилання відповідача на те, що позивач разом з дітьми може не повернутися до України є необґрунтованими та надуманими, тому просила задовольнити позовні вимоги [PERSON] в повному обсязі. Представник Служби у справах дітей Нікопольської міської ради Горболіс Н.Б. не заперечила проти задоволення позову в частині виготовлення відповідних документів для виїзду, однак вважає, що період виїзду необхідно скорегувати, оскільки діти повинні приступити до навчання з 01 вересня 2018 року. Заслухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (ст. 153 СК України). Згідно зі ст. 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч.3 ст. 313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 20 серпня 2005 року по 16 квітня 2014 року, який було розірвано за рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області (а.с.4,8). Від шлюбу мають малолітніх дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], які після розірвання шлюбу залишилися проживати разом з позивачем (а.с.11). З метою оздоровлення дітей та відвідування родичів, [PERSON] має намір на час зимових та літніх канікул виїхати з ними до м. Анапи, Російської Федерації, де проживають її батьки, з якими вони вже тривалий час не бачились. Доводи відповідача про те, що позивач може виїхати з дітьми до Російської Федерації та більше на повернутися до України, не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки відповідач не надав суду яких-небудь доказів згідно ст. 10 ЦПК України на підтвердження своїх заперечень проти позову. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. В той же час доказів, які б спростовували позовні вимоги позивача та доводили заперечення відповідача, останнім суду не надано. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Таким чином, суд приходить висновку, що відповідач [PERSON] розпорядився своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Підпунктом 2 пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою КМУ від 27 січня 1995 року (з відповідними змінами) передбачено виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Виходячи з положень вищезазначених норм, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Отже, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Враховуючи те, що дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди іншого з батьків може бути наданий лише на конкретний разовий виїзд, приймаючи до уваги той факт, що оформлення відповідних документів для виїзду дітей за кордон може зайняти в позивача досить довгий проміжок часу, внаслідок чого вона не встигне до 25 грудня 2017 року (дата початку першого періоду), суд вважає доцільним частково задовольнити позовні вимоги [PERSON] та надати їй дозвіл на оформлення проїзних документів для малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON], а також дозвіл на їх тимчасовий виїзд за межі України у супроводі матері, без супроводу батька та без нотаріально посвідченої його згоди на виїзд дітей на період з 01 липня 2018 року по 01 вересня 2018 року до Російської Федерації. Задовольняючи частково позовні вимоги [PERSON] зокрема в частині корегування дати поїздки, суд прийняв до уваги доводи представника Служби у справах дітей Нікопольської міської ради Горболіс Н.Б., що діти повинні приступити до навчання з 01 вересня відповідно навчального року. Оскільки поїздка має разовий характер, мета якої оздоровлення дітей та відвідування родичів, суд вважає, що вона відповідає інтересам дітей та сприятиме їх фізичному та культурному розвитку.

Outcome: partial