Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-07 00:00:00

Позивач звернулася до суду з зазначеною позовною заявою, яку уточнила та в обґрунтування уточнених позовних вимог вказувала, що згідно ордеру №31 від 20.06.2000 року, виданого Орджонікідзенською сільською радою Криворізького району Дніпропетровської області, їй разом з сім`єю, яка складається з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , була надана квартира за адресою: [ADDRESS] . 05.03.2014 року на підставі рішення виконкому Орджонікідзенської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області №11 від 27.02.2014р. їй з сім`єю, яка складається з п`яти чоловік, повторно видано ордер №220 на право зайняття двох кімнат площею 36.0 кв.м. в квартирі [ADDRESS] . Вказаний будинок знаходиться на балансі Глеюватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області. У вказаній квартирі вона проживає та зареєстрована разом зі своєю сім`єю з 02.03.2001 року. Квартира знаходиться в багатоквартирному будинку барачного типу, має декілька загальних входів. Вхід до квартири [NUMBER] , наймачем якої вона є, має спільний вхід з квартирою [NUMBER] , що складається з двох кімнат, в якій мешкає відповідач [PERSON] . Між квартирами [NUMBER] та [NUMBER] є коридор загального користування площею 10.2 кв.м., з якого обладнані входи до зазначених квартир. Після заселення відповідач [PERSON] самовільно облаштувала в коридорі загального користування комірчину площею 3.2 кв.м. [PERSON] в квартирі [NUMBER] постійно не мешкає з 2001 року, квартира знаходиться в занедбаному, практично аварійному стані. В березні 2020 року позивач звернулася до Глеюватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області за консультацією з приводу приватизації квартири, наймачем якої вона є. В сільській раді позивач дізналася, що згідно свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 25.10.1997 року, виданого КСП імені Шевченка, квартира [NUMBER] та два сараї площею 10.4 кв.м та 8.4 кв.м належать на праві приватної власності [PERSON] . Ознайомившись з копією вказаного свідоцтва на право власності та поверховим планом квартири [NUMBER] , наданими їй у Глеюватській сільській раді Криворізького району Дніпропетровської області, позивач дізналася, що в 1999 році [PERSON] було приватизовані дві кімнати площею 19.1 кв.м. та 19.7 кв.м., самовільно облаштована комірчина площею 3.2 кв.м в коридорі загального користування, а також 1/2 частина коридору, окрім комірчини, що залишилася в загальному користуванні, площею 3,5 кв.м. При цьому 1/2 частина коридору, окрім комірчини, що залишилася в загальному користуванні приватизована віртуально, без зазначення його меж. Вважає, що зазначений коридор не може бути приватизований, так як він є приміщенням загального користування і тільки через нього є вхід як до квартири [NUMBER] , так і до квартири [ADDRESS] . Вказує, що на початку червня 2020 року [PERSON] з`явилася до свого помешкання, влаштувала скандал і взагалі заборонила користуватися їй та членам її сім`ї зазначеним коридором, який призначений для загального користування, але вона приватизувала його в 1999р. Вважає, що при приватизації квартири [ADDRESS] в 1999 році приватизацією 6,7 кв.м. коридору загального користування загальною площею 10.2 кв.м. були порушені її права як наймача квартири [ADDRESS] . Просить суд визнати частково незаконним розпорядження (наказ) органу приватизації Колективного сільськогосподарського підприємства імені Шевченка № 84 р від 30.09.1999р. про приватизацію квартири за адресою: [ADDRESS] , та скасувати його в частині приватизації 6.7 кв.м. коридору загального користування загальною площею 10.2 кв.м. Стягнути з відповідача на її користь судові витрати по справі: судовий збір у сумі 840,80 грн. та витрати на правничу допомогу у сумі 4000 грн. Ухвалою судді від 07 серпня 2020 року позовна заява прийнята судом до розгляду та за заявою позивача в порядку підготовки справи до судового розгляду у відповідача [PERSON] витребувані докази на підтвердження викладених в позові обставин (а.с. 26). 23 жовтня 2020 року відповідач [PERSON] надала відзив на позовну заяву в якому зазначила, що вона є власником однокімнатної квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 25 жовтня 1999 року. Загальна площа квартири становить 45,5 кв.м., розташована на 1 поверсі і складається з однієї кімнати житловою площею 19,7 кв.м. кухні 19,1 кв.м., коридору 3,5 кв.м., вбудованої шафи 3,2 кв.м.. Вказує, що коридор загального користування згідно технічної документації має площу тільки 7 кв.м., хоча в позові позивач зазначає про площу 10 кв.м., з якого обладнані входи з зазначених квартир та в якому нею самовільно вбудована шафа, що начебто заважає позивачу користуватись своїм житлом. Але згідно технічної документації відповідачу належить тільки 3,5 кв.м. коридору, інші 3,5 кв.м. коридору є в користуванні позивача, що не може унеможливлювати їй та членам її сім`ї користуватися своєю квартирою та приватизувати 1/2 коридору. Щодо вбудованої шафи, вказує, що вона була вбудована забудовником і отримана нею разом з квартирою при вселенні та є складовою її квартири. Самовільно вона її не вбудовувала. Крім того, вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки остання вселилась в свою квартиру через два роки після отримання відповідачем права власності на житло, їй достеменно було відомо, що шафа є власністю відповідача і складовою її квартири, так як вона особисто нею користувалась. Також їй ще при вселені, було відомо, що квартира і 1/2 коридору належить відповідачу на праві особистої власності. У задоволені позовних вимог просила відмовити (а.с. 45-46). 10 листопада 2020 року позивачем подано відповідь на відзив, в якій вона підтримала вимоги викладені в позовній заяві, зазначаючи, що відзив на позовну заяву наданий відповідачам є необґрунтованим. Щодо пропущення строку позовної давності вказувала, що про приватизацію [PERSON] як квартири так і частини коридору загального користування, вона дізналася від неї на початку 2020 року, а з документами на приватизацію ознайомилася лише в березні 2020 року. Позовні вимоги просила задовольнити (а.с. 60). 08 лютого 2021 року підготовче провадження закрите та справу призначено до судового розгляду по суті (а.с. 84). Позивач та її представник [PERSON] в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі та наполягали на їх задоволені. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, посилаючись на пояснення викладені у відзиві на відповідь (а.с. 45-46). Представники відповідача Гейківської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області Гришина С.В. в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог. Суд, вислухавши присутніх в судовому засіданні учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи, давши оцінку доказам, наданим сторонами, дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно ордеру №31 від 20.06.2000 року, виданого Орджонікідзенською сільською радою Криворізького району Дніпропетровської області, позивачу [PERSON] разом з сім`єю, яка складається з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , надане право користування квартирою за адресою: [ADDRESS] (а.с. 6). 05.03.2014 року на підставі рішення виконкому Орджонікідзенської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області №11 від 27.02.2014 року [PERSON] з сім`єю, яка складається з п`яти чоловік, видано ордер №220 на право зайняття двох кімнат площею 36.0 кв.м. в квартирі [ADDRESS] (а.с.7). З довідки Глеюватської сільської ради Дніпропетровської області від 27.05.2020, вбачається, що [PERSON] проживає та зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , разом зі своєю сім`єю: чоловіком [PERSON] , дочкою [PERSON] , та синами [PERSON] , [PERSON] (а.с. 8). Згідно свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 25.10.1997 року, виданого КСП ім. Шевченка, зареєстрованого у КП ДОР «Криворізьке БТІ» в реєстровій книзі за № 2-пс-520-2122, відповідач [PERSON] є власником однокімнатної квартири [ADDRESS] (а.с.72). Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною 1 статті 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі статтею 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. За правилами статей 12, 81 ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму. Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Згідно ч. 2 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають. Позивач в позовній заяві зазначала та стверджувала в судовому засіданні, що відповідач при приватизації квартири [ADDRESS] приватизувала 6,7 кв.м. коридору загального користування, між їх квартирами, загальною площею 10,2 кв.м. та побудувавши в ньому вбудовану шафу 3,5 кв.м., що перешкоджає їй та членам її родини користуватися вказаним коридором, який призначений для загального користування, чим порушує її права як користувача квартири [NUMBER] у зазначеному вище будинку. Як зазначила відповідач [PERSON] у відзиві на позовну заяву та пояснила в судовому засіданні її представник, відповідачу на праві власності належить 3,5 кв.м. коридору та вбудована шафа 3,2 кв.м., яка була вбудована забудовником та отримана нею разом з квартирою при вселені та є складовою її квартири. Вказану шафу вона не будувала. Як вбачається з технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] загальна площа квартири становить 45,5 кв.м., розташована на 1 поверсі і складається з однієї кімнати житловою площею 19,7 кв.м., кухні 19,1 кв.м., коридору 3,5 кв.м., вбудованої шафи 3,2 кв.м. (а.с. 73). Статтями 4, 63 ЖК України, в редакції на час виникнення спірних правовідносин, визначала такі категорії приміщень, що мають відношення до житлового фонду: житлові приміщення - житлові будинки чи квартири у житлових будинках, підсобні приміщення (кухня, коридор, комора тощо), які визнавались на невід`ємну частину відповідного житлового приміщення та не могли бути предметом окремого договору найму житлового приміщення; допоміжні приміщення - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку; нежилі приміщення - приміщення, що розташовані у житлових будинках, але призначені для торговельних, побутових та інших потреб, через що не входять до житлового фонду. Отже, на час прийняття рішення органу приватизації, вбудована комора розміром 3,2 кв. м. була невід`ємною частиною квартири [ADDRESS] . В технічному паспорті на квартиру відповідача [PERSON] зазначено що їй належить 3,5 кв.м. коридору, а не 6,7 кв.м. коридору загального користування загальною площею 10,2 кв.м., крім того згідно поверхневого плану на будинок [ADDRESS] , площа коридору загального користування складає 7, 1 кв.м., отже, приватизація відповідача [PERSON] 3,5 кв.м коридору, не порушує права позивача на користуванні її квартирою та не позбавляє її права на приватизації іншої частини коридору. Також, суду, як на підтвердження позовних вимог позивачем взагалі не надано розпорядження (наказ) органу приватизації КСП ім. Шевченка № 84 р від 30.09.1999 про приватизацію квартири, яке вона просить частково незаконним та скасувати в частині приватизації скасувати. Крім того, суд зауважує, що законодавством взагалі не передбачено визнання приватизації частково недійсною, а разом із цим свідоцтва про право власності частково недійсним, таким чином у задоволенні позовних вимог слід відмовити. Так як у задоволені позову відмовлено по суті, тому строк позовної давності, про який зазначав представник відповідача, застосуванню не підлягає. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, у разі відмови в задоволені позовних вимог, судові витрати покладаються на позивача. Згідно частини 1,2 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. При цьому склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких втрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких втрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. На підтвердження понесених витрат на отримання правничої допомоги представник відповідача адвокат Бестанчук С.Г. надала до суду копію договору про надання професійної правничої допомоги від 19.10.2020, ордер від 12.01.2021 та квитанції від 19.10.2020 та від 08.04.2021 на суму 6000,00 грн. Водночас представник не надала детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Неподання стороною, на користь якої ухвалено судове рішення, розрахунку (детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із виду робіт, необхідних для надання правничої допомоги) позбавляє іншу сторону можливості спростувати ймовірну неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу. Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного суду від 23.11.2020 у справі №638/7748/18. За таких обставин суд доходить висновку, що підстав для стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язаних з розглядом справи в суді немає.

Outcome: dismissed