Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-29 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS], на підставі свідоцтва про право власності на житло [NUMBER] від 04.03.1987, виданого на підставі рішення виконкому Кинашівської сільської ради народних депутатів від 27.03.1986 та технічного паспорта на вказаний будинок. В даному будинку з 30.01.2007 зареєстрований відповідач, проте з лютого 2011 і по теперішній час фактично в ньому не проживає так, як проживає в Російській Федерації. [PERSON] неодноразово зверталася до відповідача, щоб той виписався з її будинку, однак її звернення залишилися поза увагою, основною причиною якого є небажання приїжджати на територію України у зв'язку з воєнними подіями на сході держави. На даний час у [PERSON] склалося важке матеріальне становище і відповідно до своїх доходів вона має право на отримання субсидій, проте через реєстрацію в її будинку відповідача, вона зробити цього не може. Оскільки відповідач в її будинку не проживає понад шість місяців, тому він втратив право користування даним житловим приміщенням. В зв'язку з даними обставинами вона змушена звернутися до суду з даним позовом. Просить визнати відповідача особою, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме, житловим будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS] та стягнути з нього судові витрати. В судове засідання позивач не з'явилася, подала до суду заяву, згідно якої просить слухати справу у її відсутність, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити, не заперечує проти винесення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про день, час та місце розгляду справи через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України, і не повідомив суд про причини своєї неявки, у встановлений судом строк відзив не подав. За таких обставин, суд ухвалив, розглянути справу заочно за відсутності відповідача, на підставі наявних у справі даних і доказів, відповідно до ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, в зв'язку з неявкою усіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, вивчивши та оцінивши докази по справі та співставивши їх у відповідності до норм чинного законодавства, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що згідно копії свідоцтва про право власності на житлвий будинок [NUMBER] від 04.03.1987, виданого на підставі рішення виконкому Кинашівської сільської ради народних депутатів від 12.02.1986 (а.с.6), копії технічного паспорта (а.с.10-12), позивач є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до довідки № 1665 від 17.09.2018, виданої виконкомом Кинашівської сільської ради Тульчинського району Вінницької області, вбачається, що в будинку, що розсташований за адресою: [ADDRESS] та який належить [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], фактично не проживає з 2011 по даний час (а.с.7). Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Так, відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Частиною 1 ст 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до який громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. За змістом ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР, до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій ст. 64 цього Кодексу. Згідно з ч. ч. 2, 3ст. 64 ЖК УРСР, до членів сім'ї наймача належить дружина наймача, їхні діти та батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в п. 2 цієї статті перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати у займаному житловому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. Водночас, ч. 4 ст. 3 СК України, передбачено, що сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Так, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користуватися цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша ст. 405 ЦК України). При цьому необхідно мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. Отже, стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню саме положення статті 405 ЦК України, що відповідає роз'ясненням, які містяться в п. 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав». Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 №2 встановив, що реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальному житловому фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців(ст. 71 ЖК УРСР), членів сім'ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). В зв'язку із чим, суд приходить до висновку, що застосуванню до правовідносин, що склались між сторонами, ст. ст. 71, 72 ЖК УРСР не підлягають, оскільки право членів сім'ї власника житлового приміщення на користування відповідним житлом та/або втрата такого права передбачена саме ст. 405 ЦК України, а захист права наймача або членів його сім'ї - ЖК УРСР. Судом встановлено, що відповідач в житловому будинку, розташованому за адресою: [ADDRESS], з 2011 та по даний час фактично не проживає. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У відповідності до ст.6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадяни протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зобов'язані зареєструвати місце свого проживання. Згідно вимог ст.7 названого Закону зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. На підставі статей 12, 81 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. В свою чергу, належним чином повідомлений відповідач не надав суду будь-яких заперечень та доказів на спростування позиції позивача. Оскільки, під час розгляду справи не встановлено підстав для збереження жилого приміщення за відповідачем, суд вважає, що є підстави для визнання його особою, що втратив право користування жилим приміщенням, так як він тривалий час, понад шість місяців, у ньому не проживає. Таким чином, аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи, що належним чином повідомлений відповідач не надав суду будь-яких заперечень та доказів на спростування позиції позивача, виходячи із принципів розумності, виваженості, справедливості, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача в заявлених ним межах та про існування правових підстав для їх задоволення. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню понесені позивачем судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 704,80 ( а.с.1). На підставі викладеного,

Outcome: approved