Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-01 00:00:00

Позивач звернулася до суду з даною позовною заявою на обґрунтування вказавши, що її сестра [PERSON], 1935 р.н., з 1990 року мала незадовільний стан здоров'я і постійно проходила лікування в медичних установах Волинської області. Основним її захворюванням був психічний розлад, до якого, в подальшому, додався ще ряд інших захворювань. В 1990 році [PERSON] була визнана інвалідом першої групи загального захворювання, пов'язаного з психічним розладом здоров'я. Весь час вона надавала сестрі посильну допомогу, як матеріальну, так і фізичну. Сестра проживала за адресою: [ADDRESS] у належному їй на праві власності будинку. В 2004 році вона забрала сестру проживати до себе в квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS]. Для того, щоб здійснювався догляд за будинком вона (позивач) подала оголошення в газету, щоб поселити в будинку сестри квартирантів. На оголошення відгукнувся відповідач [PERSON] і за усною домовленістю з нею оселився у будинку сестри. Згідно з домовленістю відповідач мав право користуватися будинком, натомість здійснювати за ним нагляд, допомагати здійснювати догляд за сестрою. Проте, свої зобов'язання відповідач не виконав, скориставшись її (позивача) відсутністю в квартирі за місцем проживання, він 11.10.2012 року привів до квартири приватного нотаріуса Моравецького В.Р. і використавши безпорадний стан сестри, вмовив [PERSON] скласти на його користь заповіт на будинок і земельні ділянки, які належали сестрі на праві власності. Не розуміючи значення своїх дій та перебуваючи у той час у загостреному хворобливому стані, [PERSON] підписала вказаний заповіт. [INFO] року [PERSON] померла. Посилаючись на ст. 225 ЦК України, просить суд визнати недійсним заповіт, складений 11.10.2012 року [PERSON] на користь [PERSON] В судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримала, надала пояснення аналогічні до викладених у позовній заяві. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав, суду пояснив, що за оголошенням в газеті у січні-лютому 2012 року він винайняв будинок, розташований за адресою: [ADDRESS]. Вказаний будинок належав [PERSON] [PERSON] хворіла на склероз судин нижніх кінцівок, будинок був у занедбаному стані, а тому з позивачем була домовленість, що холодну пору року [PERSON] буде жити у неї в м. Луцьку. 11.10.2012 року [PERSON] склала заповіт, яким все належне їй майно заповіла йому (відповідачу). [PERSON] склала заповіт на його користь добровільно та свідомо, в день складання заповіту стан її здоров'я був нормальний. Позивач під час складання заповіту була присутня. На початку 2013 року [PERSON] була проведена ампутація ноги, а [INFO] року вона померла. Вважає, що оспорюваний заповіт складений і посвідчений з дотриманням вимог закону. Просить у задоволенні позову відмовити. Вислухавши пояснення учасників процесу, допитавши свідків, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що житловий будинок, розташований за адресою: Волинська обл., [ADDRESS], земельна ділянка, на якій він розташований, а також земельна ділянка, площею 3500 кв.м., розташована в с. Боголюби Луцького району Волинської області належали на праві власності [PERSON] (а.с. 17-18). Позивач [PERSON] є рідною сестрою [PERSON] і її єдиним спадкоємцем за законом. 11.10.2012 року [PERSON] було складено заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Моравецьким В.Р., реєстровий номер 1912 (а.с. 19), відповідно до якого [PERSON] заповіла все належне їй на праві приватної власності майно відповідачу [PERSON] З вказаного заповіту також слідує, що у зв'язку з похилим віком заповідача, заповіт складено та посвідчено за адресою: [ADDRESS]. [INFO] року [PERSON] померла (а.с. 11). Поняття, право на заповіт та право заповідача на призначення спадкоємців передбачено нормами статей 1223, 1234, 1235 ЦК України. Аналіз зазначених правових норм свідчить про те, що заповітом є особисте розпорядження заповідачем своїм майном на випадок своєї смерті і саме заповідач може призначити своїм спадкоємцем одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Право на спадкування, як це передбачає ст. 1223 ЦК України, мають особи, визначені у заповіті, і лише у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування одержують спадкоємці за законом. Таким чином, право на спадкування після смерті спадкодавця [PERSON] набула особа, визначені в заповіті, а саме відповідач [PERSON] Відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Частиною 1 ст. 225 ЦК України встановлено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїй дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним, а у разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 16 постанови № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила ст. 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК суд відповідно до статті 145 ЦПКза клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. З висновку посмертної судово-психіатричної експертизи № 145 від 21.06.2017 року (а.с. 62-66) вбачається, що [PERSON] виявляла ознаки хронічного психічного захворювання у вигляді шизотипового розладу з тривалою декомпенсацією психотичного характеру, спричиненою важкою соматичною патологією. В силу свого психічного захворювання [PERSON] не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними в момент вчинення оспорюваного заповіту 11.10.2012 року. Доводи представника відповідача про те, що даний висновок експертизи не може бути прийнятий судом у якості допустимого доказу, оскільки виникають сумніви у його правильності, суд до уваги не приймає. Так, на обґрунтування вказаної позиції представник відповідача зазначив, що даний висновок експертизи протирічить висновкам експертиз, проведених в інших цивільних справах за аналогічними позовами [PERSON] до [PERSON] про визнання заповіту недійсним. Проте, доказів того, що експертні дослідження, на які посилається представник відповідача в своєму клопотанні, і експертне дослідження у даній цивільній справі, зроблені на підставі одних і тих самих матеріалів (зокрема показань одних і тих самих свідків), представником відповідача суду не надано. Таким чином, об'єктивних підстав ставити під сумнів висновок вищевказаної експертизи у суду немає. Клопотання про призначення повторної посмертної судово-психіатричної експертизи або комісійної посмертної судово-психіатричної експертизи відповідачем та його представником в ході судового розгляду справи не заявлялося. Крім того, факт не усвідомлення [PERSON] значення своїх дій та неможливості керувати ними в момент вчинення заповіту підтверджується цілим рядом інших досліджених судом доказів. Так, з копії довідки серії ВТЭ-27 № 968377 вбачається, що [PERSON] 23.02.1990 року визнана інвалідом першої групи за загальним захворюванням довічно, є непрацездатною, потребує постійного стороннього догляду і нагляду (а.а. 16). З виписки № 3155 з медичної карти стаціонарного хворого в поліклініку по місцю проживання, виданої Волинським обласним госпіталем для інвалідів війни (а.с. 14), слідує, що [PERSON] перебувала на стаціонарному лікуванні в період з 27.08.2012 року по 11.09.2012 року з діагнозом: Облітеруючий атеросклероз судин н/кінцівок. ХАН ІУ ст. Тромбоз лівої стегнової артерії. Гостра ішемія лівої кінцівки ІІІа ст. ЦД легка форма. ІХС. Дифузний кардіосклероз, постійна фібриляція передсердь. Також, з виписки № 15369 з медичної карти, виданої Відділенням інтервенційної радіології Волинської обласної калічної лікарні (а.с. 15) вбачається, що [PERSON] перебувала на стаціонарному лікуванні в період з 15.10.2012 року по 18.10.2012 року з діагнозом: Облітеруючий атеросклероз. Тромботична оклюзія лівої стегнової артерії. Трофічна виразка лівої гомілки. ХАН ІУ ст. зліва. Позиційна контрактура лівого колінного суглобу. З наданих в судовому засіданні показань свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] вбачається, що протягом кількох десятиліть у [PERSON] проявлялися неадекватна поведінка, побутова безпорадність, неохайність, некомунікабельність, слухові та зорові галюцинації, різноманітні нав'язливі ідеї, нездатність правильно розуміти реальну явища реальної дійсності, протягом останнього року життя як загальний стан здоров'я, так і психічний стан здоров'я [PERSON] значно погіршився. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на обґрунтування своїх вимог та заперечень… Докази надаються сторонами та іншими особами, що приймають участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для прийняття рішення по справі і за якими у сторін та інших осіб, які приймають участь у справі, виникає спір. Проаналізувавши вказані докази в їх сукупності, суд вважає, що спадкодавець [PERSON] на час вчинення оспорюваного заповіту не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, у зв'язку з чим позов є обґрунтованим та підлягає до задоволення. Доказів іншого, відповідачем та його представником відповідно до вимог ст.ст. 58-60 ЦПК України, суду не надано. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Позивач від сплати судового збору звільнена на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», а том судовий збір в сумі 551 грн. 20 коп. на користь держави має бути стягнуто з відповідача [PERSON] На підставі ст. 16, 203, 225 ЦК України,

Outcome: approved