Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-15 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом, посилаючись, що відповідно до рішення суду у справі № 2-191/2008 з відповідача на її користь стягуються аліменти на утримання їх неповнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини всіх видів його доходів, починаючи з 12.03.2008. Зазначає, що після набрання вказаним судовим рішенням законної сили вона подала до відділу ДВС Рокитнянського районного управління юстиції виконавчий лист, на підставі якого заступником начальника відділу Красуцькою Н.В. було відкрито виконавче провадження № 49784047. Наразі, з дня відкриття провадження [PERSON] рішення суду належним чином не виконує, що спричинило станом на 01.04.2019 заборгованість по аліментах в сумі 44512.19 грн та що підтвердується виготовленим державним виконавцем Воровською Л.В. розрахунком від 22.04.2019. Також посилається, що початком утворення заборгованості є січень 2015 з урахуванням заборгованості по аліментах станом на 01.01.2015. Просить стягнути з відповідача на свою користь пеню за прострочення сплати аліментів на утримання їх неповнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , в розмірі 44512.19 грн. У судовому засіданні представник позивача позов підтримала за викладених у ньому обставин і підстав та просила задовольнити. Представник відповідача позов не визнала за викладених у відзиві та запереченні на відповідь на відзив обставин і підстав та на разі задоволення позову, просила зменшити розмір пені, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Також показала, що погоджується із проведеним державним виконавцем розрахунком заборгованості по сплаті аліментів її довірителем, який наданий стороною позивача та міститься у матеріалах справи, зважаючи, що її довіритель визнав цю обставину, сплативши зазначену у вказаному розрахунку суму заборгованості по аліментах. Заслухавши у судовому засіданні представників сторін спору, дослідивши отримані у справі докази, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Судом встановлено, що сторони спору мають неповнолітню дочку [PERSON] , [INFO] , на утримання якої відповідно до рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 07.05.2008 з відповідача на користь позивача стягуються аліменти в розмірі 1/4 частини всіх видів його доходів, починаючи з 12.03.2008. Рішення суду відповідачем належним чином не виконується, що спричинило заборгованість по сплаті аліментів, яка відповідно до наявного у матеріалах справи та оглянутого у судовому засіданні виконавчого провадження № 49784047 станом на 01.04.2019 становить 44512.19 грн. Також з відповідача стягуються аліменти на утримання іншої його неповнолітньої дитини - сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини всіх видів його доходів (а.с. 61). Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Аналогічні положення містяться у 15 та 16 статтях ЦК України, за якими кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За вимогами ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Відповідно до положень статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 81 зазначеного вище Кодексу кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу, в тім, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обгрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Судом встановлено, що правовідносини, які склалися між сторонами спору, випливають із сімейних відносин та мають регулюватися положеннями 155, 180, 196 СК України. Статтею 180 СК України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до частини другої статті 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Обсяг відповідальності батьків не залежить від проживання їх разом чи окремо від дитини, і цей факт не звільняє від обов`язку забезпечувати такі умови життя дитини, які є достатніми для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, соціального та духовного розвитку. Зазначений висновок підтверджується і наявністю відповідальності за ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків, як передбачено у частині четвертій статті 155 СК України. Крім того, відповідно до Закону України від 17 травня 2017 року № 2037-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Цей припис підтверджує довід про підвищений захист прав дитини. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (частина третя статті 182 СК України у редакції, чинній на час ухвалення рішення про стягнення аліментів). У будь-якому випадку, чи то у разі стягнення аліментів у частці від доходу, чи у твердій грошовій, цей платіж є періодичним і повинен сплачуватися платником аліментів кожного місяця. Тобто, у разі несплати аліментів у поточному місяці, з 01 числа наступного місяця виникає заборгованість, яка тягне відповідальність у вигляді неустойки. Відповідно до наведених вимог закону відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною першою статті 196 СК України в тім, що при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі 1 % від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі 1 % від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення полягає в тому, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів враховується розмір несплачених аліментів за кожен місяць та кількість днів прострочення за кожним платежем окремо. Аліменти нараховуються щомісячно, тому строк виконання цього обов`язку буде різним, а отже, кількість днів прострочення сплати аліментів за кожен місяць також буде різною. Законодавець установив розмір пені - 1% за кожен день прострочення та період, за який нараховується пеня - за кожен день, починаючи з наступного, у який мала бути здійснена сплата аліментів за відповідний місяць, але таке зобов`язання не було виконане, і до дня, у який проведена сплата заборгованості чи до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені. Таке правило застосовується у разі прострочення виконання зобов`язання зі сплати аліментів за місяць, у який вони мали бути сплачені. Розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити та 1 відсоток. Тобто формула така: заборгованість за місяць х кількість днів заборгованості х 1 %. За цим правилом обраховується пеня за кожним простроченим місячним платежем. Загальний розмір пені становить суму розмірів пені, обрахованої за кожним місячним (періодичним) платежем. У разі виплати аліментів частинами, необхідно зазначити, що якщо такі часткові платежі вчинені протягом місяця, у якому повинні сплачуватися аліменти, і їх загальна сума становить місячний платіж, визначений у рішенні суду про стягнення аліментів, вважається, що той з батьків, який повинен сплачувати аліменти, виконав ці зобов`язання. У разі, якщо місячний платіж сплачено не у повному розмірі, то пеня буде нараховуватися з першого дня місяця, наступного за місяцем сплати чергового платежу, на різницю між розміром, який мав бути сплачений на утримання дитини, та розміром фактично сплачених аліментів з урахуванням строку прострочення та ставки пені - 1 %. Строк прострочення вираховується з урахуванням раніше зазначеного правила і починає перебіг з першого дня місяця, наступного за місяцем внесення періодичного платежу, до дня, який передує дню сплати заборгованості. У разі, якщо заборгованість зі сплати аліментів погашено частково в іншому місяці, то визначення пені на заборгованість зі сплати аліментів розраховується з урахуванням розміру несплаченої частки аліментів за певний місяць з дня сплати частки місячного платежу і до дня, який передує дню погашення заборгованості за відповідним місячним платежем, помножену на 1 %. Пеня за заборгованість зі сплати аліментів нараховується на весь розмір несплачених у відповідному місяці аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення. Аналогічно вирішено питання у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі 572/1762/15-ц (провадження № 14-37цс18), проте помилково наведено формулу, за якою обчислення пені за несплату або прострочення сплати аліментів передбачає врахування кожного місяця окремо, а не за кожен день прострочення сплати аліментів. Таких правових висновків щодо порядку обчислення пені у разі виникнення заборгованості зі сплати аліментів дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 квітня 2019 року у справі №333/6020/16-ц (провадження №14-616цс18). При зверненні до суду із позовом, саме з такого порядку обчислення пені виходив позивач та правильно застосував наведене вище правило під час визначення її розміру за порушення строків сплати аліментів. Проведений позивачем на підставі розрахунку державного виконавця заборгованості по аліментах від 22.04.2019 (а.с. 9-10) та зазначений у позовній заяві розрахунок пені в сумі 244215.33 грн з огляду на викладене у суду сумнівів не викликає. При цьому позивачем вірно застосовано положення ч.2 ст.196 СК України при визначення розміру пені, що підлягає стягненню з відповідача, в сумі 44512.19 грн. Так, відповідно до вимог частини першої статті 196 вказаного Кодексу У разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. За приписами ч.2 ст.196 СК України розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів, як про це просила у судовому засіданні представник відповідача. З огляду на наявну у матеріалах справи довідку з місця роботи відповідача, відповідно до якої відповідач має нерегулярний та мінливий дохід, ту обставину, що інших видів доходів він не має, встановлену судом обставину в тім, що з нього за місцем роботи стягуються аліменти на утримання двох неповнолітніх дітей, розмір яких у сукупності становить 1/2 частину його доходу, суд приходить до висновку, що матеріальне становище відповідача не є цілком задовільним. За викладеного суд суд вважає за необхідне зменшити розмір пені, що підлягає стягненню з нього до 35000.00 грн. При цьому судом враховуються висновки Європейського суду з прав людини, який вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, й міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04). Позов таким чином підлягає частковому задоволенню. Оскільки позивач при зверненні до суду з позовом звільнена від сплати судового збору, останній у відповідності до положень ст.141 ЦПК України підлягає стягнненю на користь держави з відповідача у справі в сумі 604.19 грн.

Outcome: partial