Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-26 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить: зобов'язати відповідача [PERSON] не чинити їй перешкод у користуванні квартирою [ADDRESS]; виселити відповідача [PERSON] з квартири [ADDRESS] без надання іншого житла. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що квартира [ADDRESS] належить їй на праві власності, що стверджується реєстраційним посвідченням, виданим Львівським обласним комунальним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки. Право власності на зазначене житло виникло у неї на підставі договору дарування між [PERSON] та нею, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу 21.10.2000р. за №4936. Рішенням Галицького районного суду м.Львова від 14 березня 1997 року, яке набрало законної сили, відмовлено в задоволенні позову [PERSON] до виконкому Львівської міської ради, [PERSON] про визнання недійсним виключення з ЖБК, про видачу ордеру на квартиру в ЖБК, визнання недійсним ордеру на вселення в квартиру, предметом якого фактично являлось право власності дарувальника [PERSON] на спірну квартиру. Однак, з часу будівництва будинку у спірній квартирі проживають сторонні особи, в тому числі до даного часу там проживає відповідач [PERSON]. Відповідач протиправно та самовільно вселився у належне їй житло, протягом років користується ним за відсутності її згоди, без жодних на те правових підстав, не будучи членом її сім'ї та не маючи права користування спірною квартирою. Проживання відповідача в належній їй квартирі, обмежує її право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Враховуючи наведене, просить позов задоволити. Представник позивача в судове засідання не з'явився, подав суду письмову заяву в якій просить розглядати справу у його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та не заперечує щодо заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з'явився, хоча про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, а тому, згідно ст.224 ЦПК України, суд вважає можливим розглядати справу у його відсутності, на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи та з'ясувавши її дійсні обставини, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на праві особистої приватної власності на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу 21.10.2000р. за №4936, належить квартира [ADDRESS], що стверджується реєстраційним посвідченням ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» від 31 жовтня 2000 року. Позивач стверджує, що відповідач [PERSON] протягом тривалого часу без її згоди та жодних на те правових підстав, ніколи не будучи членом її сім'ї, фактично проживає в належній їй на праві власності квартирі [ADDRESS], що порушує її права, як власника квартири. Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник має право володіння, користування та розпорядження своїм майном, яке він здійснює на власний розсуд незалежно від волі інших осіб. Стаття 41 Конституції України встановлює, що кожен має право володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю, а ч.4 даної статті зазначає, що право приватної власності є непорушним, що також закріплено і в ч.1 ст. 321 ЦК України, яка вказує, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений його чи обмежений у його здійсненні. Стаття 383 ЦК України, встановлює, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Таким чином, відповідач [PERSON], фактично проживаючи квартирі, що належить позивачу на праві власності, порушує її права та законні інтереси, як власника на свій розсуд володіти, користуватись і розпоряджатись належним їй майном. А відтак, позивач, яка в установленому законом порядку набула право власності на квартиру [ADDRESS], має право вимагати усунення перешкод у користуванні своєю власністю, в тому числі шляхом виселення відповідача. Враховуючи вище наведене, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до переконання, що позовні вимоги про усунення перешкод в користуванні власністю та виселення, обґрунтовані та підлягають задоволенню, оскільки позивач є власником зазначеної квартири, а проживання в ній відповідача [PERSON] є порушенням прав позивача, яка позбавлена можливості на свій розсуд володіти, користуватись і розпоряджатись належним їй майном. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. А відтак, з відповідача підлягають стягненню на користь позивача 243,60грн. судового збору. На підставі ст.ст. 16, 316, 317, 319, 321, 383, 391 ЦК України, ст.150 ЖК УРСР, та

Outcome: approved