Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-17 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою до відповідачів про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки недійсним, в якому з урахуванням уточнення зазначає,24 березня 2010 року за нотаріальною згодою [PERSON] його дружиною [PERSON] спільно з [PERSON] згідно договору купівлі-продажу, зареєстрованому в реєстрі за №1018, було придбано земельну ділянку загальною площею 20000 (двадцять тисяч) квадратних метрів, кадастровий номер 3223155400:03:015:0015, розташовану на території Козинської селищної ради Обухівського району Київської області. В подальшому, 16 жовтня 2015 року на ім`я [PERSON] було видано доручення на право представлення інтересів в межах розпорядження та продажу вищезазначеної земельної ділянки. Протягом трьох років, з моменту підписання доручення, жодної інформації від довіреної особи щодо продажу земельної ділянки не надходило, тому Позивачем було отримано витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно. З даного витягу стало відомо, що приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Куксовою Марією Сергіївною 11 вересня 2018 року було посвідчено договір купівлі-продажу, номер 3722, земельної ділянки з кадастровим номером 3223155400:03:015:0015 за адресою Київська область Обухівський Район Козинська селищна рада, про що внесено відповідний реєстраційний запис 27868550. З даних органів ДФС стало відомо, що за умовами договору вартість об`єкту продажу становила - 2 866 094 (два мільйони вісімсот шістдесят шість тисяч дев`яносто чотири) грн. 00 коп. Новим власником, згідно витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно став [PERSON] . Позивач зазначає, що нотаріальної згоди на укладення правочину не давала. Тому просить в судовому порядку визнати недійсним договір купівлі продажу. 19 квітня 2019 року було відкрито підготовче провадження по справі за загальними правилами позовного провадження. Ухвалою суду від 18.10.2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалою суду від 19.06.2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача в судовому засіданні заявлені вимоги підтримав з підстав викладених в позовній заяві та повідомив, що земельна ділянка придбана за час передування позивача та відповідача у шлюбі, згоду на продаж земельної ділянки позивач не давав. Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Куксова М.С. в судове засідання не з`явилась, надала до суду клопотання про розгляд справи у її відсутність. Відповідачі в судове засідання не з`явились, хоч про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, заперечень щодо позову та клопотань про відкладення справи до суду не направляли, тому суд вважає, за можливе розглянути даний спір у відсутність відповідачів на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, заслухавши представника позивача, перевіривши матеріали справи вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Судом встановлено, що 24 березня 2010 року за нотаріальною згодою [PERSON] його дружиною [PERSON] спільно з [PERSON] згідно договору купівлі-продажу, зареєстрованому в реєстрі за №1018, було придбано земельну ділянку загальною площею 20000 (двадцять тисяч) квадратних метрів, кадастровий номер 3223155400:03:015:0015, розташовану на території Козинської селищної ради Обухівського району Київської області. Позивачу стало відомо про те, що [PERSON] уклала договір купівлі-продажу, номер 3722, земельної ділянки з кадастровим номером 3223155400:03:015:0015 за адресою Київська область Обухівський Район Козинська селищна рада, про що внесено відповідний реєстраційний запис 27868550, що був посвідчений приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Куксовою Марією Сергіївною 11 вересня 2018 року без його згоди. Новим власником, згідно витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно став [PERSON] . Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно до положень статей 319, 321 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до вимог частин 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). За статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України. Відповідно до положень ст. 236 Цивільного кодексу України, моментом недійсності нікчемного правочину є момент його вчинення. Але якщо недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється. Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Приписи постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачають, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке ділю на момент вчинення правочину. Відповідно до ст.ст. 215 та 216 ЦК України, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено Так, Правовою позицією Верховного суду України від 7 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15 та постановами від 07.09.2016 року по справі № 6-727цс16 та від 12 вересня 2012 року в справі за № 6-88цс12 передбачено, що відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв`язку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.6 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що позивачем доведено ті обставини на які посилався як на підставу своїх позовних вимог, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. Факт укладення договору без згоди позивача на думку суду, є доведеним і очевидним оскільки є наслідком протиправних дій відповідачів. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Судовий збір підлягає стягненню відповідно до ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: approved