Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-12 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаною позовною заявою, посилаючись на те, що 19.05.2016 року заочним рішенням Святошинського районного суду м.Києва задоволено частково позовні вимоги [PERSON] до неї - [PERSON] про стягнення суми позики та стягнуто борг у розмірі 30 584 доларів США (772 246,00 грн.). Її заяву про перегляд заочного рішення залишено без задоволення, подано апеляційну скаргу. Так, 26.02.2013 року вона отримала від [PERSON] в борг грошову суму в розмірі 20 600 доларів США, про що було складено розписку. В даній розписці зазначено, що вона зобов`язується сплачувати проценти за користування коштами в розмірі 60%. На сплату вказаних процентів дала згоду під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах. 26.06.2008 року між ВАТ «КБ «Експобанк» та нею був укладений договір поруки з наступними змінами, яким вона прийняла на себе зобов`язання відповідати перед кредитором за виконання позичальником [PERSON] (її чоловіком) умов договору кредитної лінії №51/08-USD-CK від 26.06.2008 року з наступними змінами та доповненнями на суму 450 000 доларів США. Пізніше стало відомо, що банк направляв їй як поручителю повідомлення-вимогу від 15.02.2013 року, а [PERSON] навравляли Іпотечне повідомлення від 15.02.2013 року про обов`язок виконати умови кредитного договору, інакше банк здійснить стягнення на предмет іпотеки (земельну ділянку). Крім того, у лютому 2013 року невідомі особи неодноразово телефонували їй та вимагали виконати умови договору поруки. За вказаних вище обставин вона отримала в борг кошти від [PERSON] . Справедливим розміром процентів за користування позиченими коштами вважає 24%, а не 60%. Рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 22.07.2014 року позов ПАТ «КБ «Експобанк» був задовллений та було стягнуто солідарно з неї та чоловіка [PERSON] на користь банку борг у сумі 3 146 580,02 грн. Вона (позивач) вживала заходів для того щоб повернути борг [PERSON] та повернула основний борг у сумі 20 600 доларів США та сплатила певні проценти, загальна сума повернутих коштів становить 27 800 доларів США, а станом на 03.09.2015 року загальна сума, що була йому повернута складає 34 930 доларів США, і дана сума є такою, що в 1,696 разів перевищує розмір основного боргу. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали обгрнутування позову, позовні вимоги, просили їх задоволнити в повному обсязі та визнати недійсним договір позики в частині, що стосується розміру процентів на рівні 60% річних за користування позикою; підставою цієї вимоги зазначили ст.233 ЦК України, оскільки це було вчинено під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи сповіщався згідно норм процесуального законодавства, заяв про розгляд справи за його відсутності, відзив на позов суду не подавав, що дає підстави для прийняття рішення по суті спору без присутності відповідача, по доказам наданим стороною позивача. Вислухавши пояснення позивача, представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Даний позов зареєстровано в Святошинському районному суді м.Києва 17.12.2018 року. Згідно протоколу автоматизованого розподілу справи від 17.12.2018 року визначено головуючого по справі. Згідно ухвали від 14.01.2019 року справу направлено до Дніпровського районного суду м.Києва за підсудністю. Згідно протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 06.02.2019 року визначено головуючого по справі. 18.02.2019року відповідно до ухвали відкрито провадження у справі та призначено справу до підготовчого засідання. Відповідно до ухвали суду від 21.05.2019 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. В суді встановлено, що 26.02.2013 року [PERSON] (позивач) отримала від [PERSON] (відповідач) в позику 20 600 доларів США, про що була складена відповідна розписка. В даній розписці сторони обумовили, що на суму позики нараховуються проценти за користування у розмірі 60% річних, та що суму позики з процентами [PERSON] зобов`язується повернути позикодавцю [PERSON] не пізніше 26.05.2013 року. 19.05.2016 року Святошинським районним судом м.Києва було розгялнуто справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми позики та постановлено судове заочне рішення, відповідно до якого з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто борг за договором позики від 26.02.2013 року у розмірі 30 584 доларів США, що в гривневому еквіваленті станом на 19.05.2016 року становить 772 246,00 грн. 05.11.2018 року Святошинским районним судом м.Києва постановлено ухвалу суду, відповідно до якої заява [PERSON] про перегляд заочного рішення від 19.05.2016 року залишена без задоволення. [PERSON] подала апеляційну скаргу на рішення Святошинського районного суду м.Києва від 19.05.2016 року, яка до цього часу не розглянута. Апеляційне провадження зупинено згідно ухвали Київського апеляційного суду від 12.03.2019 року до набрання законної сили судовим рішенням Дніпровського районного суду м.Києва у справі № 759/20382/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним окремих частин договору позики. Відповідно до рішення Святошинського районного суду міста Києва від 22.07.2014 року було розглянуто та задоволено позовні вимоги ПАТ «КБ «Експобанк» до [PERSON] , [PERSON] , ТОВ «Град Розваг» та стягнуто з усіх вказаних відповідачів солідарно заборгованість за договором кредитної лінії №51/08-USD-CK від 26.06.2008 року та договорів поруки у розмірі 3 146 580 грн. 02 коп. В даному рішені вказано, що зазначена сума заборгованості виникла станом на 25.09.2013 року. Статтями 15, 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст.217 ЦК україни недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Відповідно до ст.233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв`язку з вчиненням цього правочину. У пункті 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. По даній справі встановлено, що [PERSON] отримала в позику грошові кошти від [PERSON] в лютому 2013 року, строк повернення - травень 2013 року, позов про визнання недійсним договору позики в частині подано до суду в грудні 2018 року. Дане свідчить про те, що майже шість років з часу отримання позики [PERSON] умови щодо умов повернення позики, розмір процентів, який оговорили з позикодавцем [PERSON] влаштовували. Спір виник лише тоді, як [PERSON] у зв`язку з невиконанням [PERSON] у встановлені строки обов`язку по поверненню вказаних сум позики, процентів звернувся до суду та було постановлене судове рішення. На підтвердження наявності у позивача тяжкої обставини, яка зумовила прийняття нею обов`язку по сплаті процентів за користування позикою у розмірі 60% годових, надано копії договору поруки від 26.06.2008 року, де вона є поручитель (ВАТ «КБ «Експобанк»); додаткова угода до договору поруки №1 від 04.10.2011 року; договір кредитної лінії від 26.06.2008 року з ВАТ «КБ «Експобанк», де позичальником є [PERSON] (чоловік позивача); угода №1 до договору кредитної лінії від 26.06.2008 року; угода №2 до договору кредитної лінії від 24.12.2009 року; угода №3 до договору кредитної лінії від 15.03.2010 року; угода №4 до договору кредитної лінії від 20.03.2010 року;угода №5 до договору кредитної лінії від 15.12.2010 року; угода №6 до договору кредитної лінії від 21.12.2010 року; угода №7 до договору кредитної лінії від 15.06.2011 року; угода №8 до договору кредитної лінії від 17.06.2011 року; угода №9 до договору кредитної лінії від 04.10.2011 року. Остання угода містить дані про те, що строк користування кредитом закінчується 25.06.2013 року. Повідомлення-вимога банку від 15.02.2013 року, адресована [PERSON] , як поручителю, містить нагадування про наявність боргу по кредитному договору та необхідність його погашення, повідомлення про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки. Аналогічне іпотечне повідомлення адресоване і боржнику [PERSON] . За два з половиною роки знаходження даної справи в судах стороною позивача не було надано жодного доказу того, що запозичені у [PERSON] грошові кошти були використані для погашення боргу за іншими зобов`язаннями, що виникли з банком; не заявлялися за цей час клопотання про витребування доказів. Наданий стороною позивача лист - відповідь Національного Банку України від 24.06.2021 року на звернення [PERSON] інформує про те, що 15.02.2020 року ПАТ КБ «Експобанк» ліквідований; первинні бухгалтерські документи, касові документи за 2013 рік знищені (термін зберігання 5 років); кредитна справа на ім`я [PERSON] та виписки з особових рахунків в описах архівних справ не зазначені та до них не передавалися. Статтями 77, 78, 79, 80 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обгрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Аналізуючи надані докази, встановлені в суді обставини, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено позовні вимоги, що дає підстави суду для прийняття рішення про відмову в задоволенні позову. Позивачем [PERSON] не було доведено ні наявності на час отримання грошових коштів у позику тяжкої для неї обставини; ні укладення договору позики на вкрай невигідних для неї умовах. Визначений сторонами в розписці (договорі позики) розмір процентів за користування запозиченими грошовими коштами - 60% річних, становить на місяць 5%, а на три місяці, на які позивачем [PERSON] бралися в позику грошові кошти, - в загальному 15% від суми позики. Судом звертається увага і на те, що в Повідомленні-вимозі банку від 15.02.2013 року, адресованій [PERSON] , [PERSON] вказано, що заборгованість за кредитним договором становить 2 453 436,51 грн. станом на 04.10.2011 року; в рішенні Святошинського районного суду м.Києва від 22.07.2014 року, яким стягнуто з Власових та ТОВ «Град Розваг» заборгованість за цим же кредитним договором, розмір заборгованості станом на 25.09.2013 року становить 3 146 580,02 грн. В указаному рішенні зазначено, що позивач (банк) повідомляв відповідачів про виникнення заборгованості за договором, проте жодних необхідних заходів вжито для її погашення не було, у зв`язку з чим звернулися до суду. В останній угоді за №9 до договору кредитної лінії від 04.10.2011 року зазначено, що строк користування кредитом закінчується 25.06.2013 року і розмір суми, що має бути сплачена з урахуванням реструктуризації боргу в загальному становить 2 453 436,51 грн. Аналіз викладеної інформації свідчить про те, що згідно вказаних документів заборгованість з 2011 року до 2013 року тільки збільшувалася. Будь-яких даних про зменшення розміру заборгованості чи про здійснення боржниками будь-яких проплат, вказані документи не містять. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed