Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-04 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом, який обґрунтовувала тим, що 27.10.2012 зареєструвала шлюб з відповідачем, від якого мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. Однак сімейне життя не склалось, протягом останнього року спільного проживання ними втрачено почуття любові й взаємоповаги, виникають сварки та непорозуміння, в результаті чого з травня 2015 року проживають окремо і фактично шлюбних стосунків не підтримують. Дитина проживає з нею і знаходиться на її утриманні, а відповідач мешкає окремо, матеріальної допомоги сину не надає, хоча має таку можливість, оскільки є працевлаштований і отримує заробітну плату. Посилаючись на ці обставини, просила розірвати шлюб, стягнути з відповідача аліменти на дитину в розмірі 1/4 частини усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи від дня пред'явлення позову до суду і до досягнення сином повноліття, а також стягнути судові витрати. В попередньому судовому засіданні позивач свої вимоги підтримала, а представник відповідача визнав їх повністю. За змістом ч. 4 ст. 130, ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання позову в попередньому судовому засіданні за наявності для того законних підстав суд ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Згідно з ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Частиною 1 ст. 110 та ч. 2 ст. 112 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу за позовом одного із подружжя, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. В силу ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Оскільки те, що з травня 2015 року сторони разом не проживають, дитина перебуває з матір'ю, а відповідач мешкає окремо, офіційно працевлаштований і отримує заробітну плату, розмір якої дозволяє надавати матеріальну допомогу сину в зазначеному у позові розмірі, визнано особами, які брали участь у справі, тому ці обставини в силу ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню. З'ясувавши фактичні взаємини сторін, які припинили подружні стосунки, подальшого спільного життя і збереження сім'ї не бажають та наполягають на розірванні шлюбу, суд приходить до висновку, що таке визнання позову відповідає вимогам закону, не порушує інтересів дитини, а тому може бути прийняте судом. Крім того, оскільки відповідач офіційно працевлаштований, отримує заробітну плату та згоден надавати матеріальну допомогу своїй дитині у розмірі 1/4 частини від свого заробітку, тому визнання позову в цій частині також не суперечить закону і не порушує права дитини та інших осіб. В зв'язку з відсутністю клопотань позивача про зміну прізвища після розірвання шлюбу, на підставі ч. 1 ст. 113 СК України їй слід залишити шлюбне прізвище. Відповідно до ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача 487,20 грн. сплаченого нею судового збору за подання позовної заяви про розірвання шлюбу, а в дохід держави - 487,20 грн. судового збору за подання позовної заяви про стягнення аліментів, від сплати якого позивач була звільнена. На підставі викладеного,

Outcome: approved