Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-02 00:00:00

позивач звернулася до суду з позовною заявою до відповідача про визнання недійсним договору дарування 2/3 частини квартири [ADDRESS] , укладеного 26 лютого 2020 року і посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Шапіро І.В., зареєстрованого в реєстрі за [NUMBER]. Обґрунтовує позовні вимоги тим, що 26.02.2020 вона підписала оспорюваний договір під тиском зі сторони відповідачки та її свекрухи, які всіляко протягом тривалого часу настирливо переконували її укласти договір дарування в користь відповідача. Оскільки такі тривалі переконання негативно впливали на стан здоров'я позивача, тому вона вирішила позбутись тиску і подарувати частину квартири. Перший нотаріус Шургут Н.С. роз`яснила сторонам, що така угода буде незаконною і відмовилась її посвідчувати. Однак відповідач продовжувала наполягати на укладенні договору дарування, при цьому заявила, що знайде такого нотаріуса, яка посвідчить такий договір. 26.02.2020 вона з відповідачем прийшли до нотаріуса Шапіро І.В., яка надала їй текст договору. Вона прочитала лише половину надрукованого тексту і підписала такий. Зазначає, що подарувала власне житло під тиском фактично сторонній особі, тоді як вона ніколи не мала бажання позбутись єдиного житла при житті, тим більше у віці 93,5 років. Вона пропонувала відповідачці розірвати даний договір, на що остання відмовилась, тому змушена звернутись за захистом своїх прав в суд. Вважає, що незаконність договору дарування заключається в тому, що нотаріус всупереч змісту ст.717 ЦК України вказала, що обдарована зобов'язується не проявляти до дарувальника вимог щодо виселення та виписки з відчуженої квартири. Після укладення договору дарування позивач продовжує проживати у квартирі, оплачує комунальні послуги, передача квартири фактично не відбулась, що підтверджує небажання позивача дарувати свою квартиру. Просить визнати договір дарування недійсним і анулювати державну реєстрацію. Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 16.06.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі. 14.08.2020 від відповідачки [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона заперечила проти позовних вимог. Вказала, що позивач після смерті свого чоловіка проживає одна. Оскільки позивачка є похилого віку, їй важко себе утримувати, відповідачка допомагає їй продуктами харчування, ліками. У 2020 році з Російської Федерації повернувся прийомний син позивачки [PERSON] , який просив передати йому у власність частину квартири позивачки. Оскільки позивачка не хотіла цього робити, звернулась до відповідачки та сказала, що хоче подарувати 2/3 частини квартири, які їй належать відповідачці, щоб [PERSON] перестав на квартиру претендувати. Оскільки відповідачці на цей час вже належала 1/3 частини квартири, вона погодилась на отримання дарунку і вважала це доречним. Договір дарування був складений 26.02.2020. Перед підписанням договору нотаріусом [PERSON] було роз'яснено всі наслідки його підписання, з якими вона погодилась і підписала договір. Через певний час позивачка повідомила, що бажає розірвати договір дарування, оскільки [PERSON] знову звернувся до неї з вимогою подарувати йому частину квартири, на що відповідач не погодилась. Крім цього, відповідач зазначає, що твердження позивача, що оспорювана угода підписана під тиском є неправдивою та надумаю, оскільки позивач самостійно виявила ініціативу для укладання даного договору, самостійно підготувала всі необхідні документи, особисто перечитувала у нотаріуса та підписувала договір дарування. 14.07.2020 на адресу суду надійшли письмові пояснення третьої особи - приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Шапіро І.В., в яких вона вказує, що в лютому 2020 року до неї звернулась [PERSON] з метою подарувати належну їй 2/3 частки квартири [ADDRESS] її онуці [PERSON] , яка є співвласником 1/3 частки цієї ж квартири. При першій зустрічі нотаріус роз'яснила позивачці суть дарування та запропонувала скласти заповіт, однак позивачка пояснила, що заповіт в користь відповідачки вона склала, але її це не влаштовує і вона хоче, щоб при її житті квартира належала онуці. Свою позицію обгрунтувала тим, що в неї є офіційно усиновлена дитина - син, який проживає в Росії і який неодноразово перебував в місцях позбавлення волі, який їй не допомагає і не приймає участі в її житті, і при цьому за законом він може претендувати на її майно після її смерті, а вона категорично не хоче залишати йому жодного майна, тільки онуці, і вона повністю розуміє ознаки дарування та настоює, що це її добра воля при житті подарувати майно онуці. Після даної розмови, нотаріусом було надано позивачці [PERSON] перелік документів, необхідних для дарування. Всі документи [PERSON] зібрала особисто та прибула з ними 26.02.2020 для укладення договору. При цьому, [PERSON] після первинної консультації та отримання переліку документів звернулась до суб'єкта оціночної діяльності та самостійно замовила оцінку для дарування, також надала документ з ОСББ «Калина 40» про склад сім'ї. В день посвідчення договору [PERSON] з'явилась з онукою, надали всі необхідні документи, підтвердили своє взаємне бажання на укладення договору дарування. Провівши необхідні підготовчі дії для нотаріального посвідчення, сторонам надано проект договору та інші документи для ознайомлення. Позивач [PERSON] читала договір дуже уважно, навіть знайшла під час читання граматичну помилку в прізвищі, тим самим ще раз підтвердила, що уважно читає договір. Після прочитання договору, нотаріусом в усній формі проведено роз'яснення суті договору. При цьому, [PERSON] робила зауваження, що не потрібно стільки повторювати, вона все розуміє. 16.07.2020 від позивачки надійшла відповідь на відзив, яка долучена до матеріалів справи. У судовому засіданні позивач позов підтримала у повному обсязі. Пояснила, що на даний час їй виповнилось 94 роки. Вона зі своїм чоловіком були власниками 2-х кімнатної квартири. При житті вони усиновили двох дітей [PERSON] і [PERSON] , яких виховали і забезпечили окремими квартирами. Прийомний син [PERSON] виїхав на постійне місце проживання до Росії, прийомна донька [PERSON] народила відповідачку. Вказала, що у 2001 році її чоловік зробив заповіт в користь відповідачки, котра є приймальною онукою. Після смерті чоловіка, полковника [PERSON] [INFO], відповідач прийняла спадщину і оформила в порядку спадкування за заповітом 1/3 частину квартири [ADDRESS] . Позивач успадкувала після смерті свого чоловіка 1/3 частини цієї ж квартири і стала співвласником 2/3 частин. Після смерті прийомної доньки [PERSON] , відповідач є фактично сторонньою особою до позивачки, тому просить позов задовольнити і визнати договір дарування частини квартири недійсним, врахувати, що з боку відповідідача чинився на неї психологічний тиск і вмовляння. Зазначила, що їй не подобаються стосунки, які існують між нею та відповідачкою, тому вона намагається анулювати заповіт в користь відповідачки. Просить визнати договір дарування недійсним. Відповідач та представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні проти позову заперечили з підстав, викладених у відзиві, який долучений до матеріалів справи. Третя особа у судове засідання не з'явилась, в матеріалах справи містяться письмові пояснення з приводу спору та заява про розгляд справи за її відсутності. Заслухавши пояснення учасників процесу, з`ясувавши обставини, на які посилаються учасники справи, та дослідивши докази, суд дійшов до наступного висновку. Встановлено, що позивач [PERSON] народилась [INFO] , зареєстрована у квартирі [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] народилась [INFO] , проживає [ADDRESS] , є співвласником 1/3 частини квартири [ADDRESS] . З витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 13.04.2010 вбачається, що квартира [ADDRESS] належала на праві приватної спільної часткової власності - позивачу [PERSON] - 2/3 частки, відповідачу [PERSON] - 1/3. (а.с.12). З висновку про вартість об'єкта оцінки до звіту №24022020/2 вбачається, що замовником є позивач, власниками квартири є позивач [PERSON] , [PERSON] . Об`єкт оцінки квартира [ADDRESS] , дата оцінки 24.02.2020. (а.с.8) З договору дарування від 26.02.2020 вбачається, що [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла в дар 2/3 частки квартири [ADDRESS] . (а.с.5) Відповідно до ч.10 Договору сторони свідчать, що вони не визнані судом недієздатними чи обмежено дієздатними та не страждають на захворювання, що перешкоджають усвідомленню суті договору, зміст договору точно відповідає їх дійсним намірам та у них відсутні обставини, які примусили б їх укласти цей договір на невигідних умовах, волевиявлення сторін є вільним ьа усвідомленим. У випадку невиконання або неналежного виконання сторонами умов цього договору всі спори і суперечки вирішуютьбся до вимог чинного законодавства України. З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №201901990 від 26.02.2020 вбачається, що 2/3 частини квартири [ADDRESS] належить [PERSON] на праві приватної власності на підставі договору дарування квартири [NUMBER] , посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Шапіро І.В. (а.с.6) Згідно з ст. 717 Цивільного кодексу України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Статтею 203 Цивільного кодексу України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом та має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За умовами договору дарування житла до обдарованого переходить право власності на житло, дарувальник фактично втрачає право на володіння, користування та розпорядження ним, право на проживання, а в обдарованого не має обов`язку надавати відчужене на його користь житло для проживання дарувальнику. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Матеріалами справи підтверджується, що умови договору дарування погоджені сторонами та затверджені їх підписами, посвідчено нотаріусом і зареєстровано в реєстрі. На переконання суду, позивач при підписанні договору мала можливість ознайомитися з його умовами та не погодитись чи відмовитись від укладання договору ще в присутності нотаріуса, проте оспорюваний договір був підписаний позивачем, відповідачем в присутності нотаріуса. Позивач, незважаючи на свій вік, є освідченою особою, жодних сумнівів стосовно її сприйняття реальних обставин у суду не виникає, зі слів позивач не потребує стороннього догляду і матеріальної допомоги, оскільки отримує достойну пенсію в розмірі близько 10 000 грн., перед укладенням договору самостійно замовила оцінку квартири, попередньо склала в користь відповідача заповіт, сама прибула до нотаріуса, прочитала договір, що не спростовано в судовому засіданні, тим самим, при підписанні договору дарування позивач діяла свідомо. Судом береться до уваги існування усної домовленості про те, що позивач після укладення договору дарування буде продовжувати проживати у спірній квартирі, а обдарована не буде турбувати позивача, в тому числі виписувати, знімати з реєстрації, виселяти. Покликання позивача в підтвердження позову на те, що вона діяла під тиском не береться судом до уваги. Згідно з роз`ясненнями, які містяться у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Частинами 1, 2 статті 12 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Згідно з ч.ч.1, 2 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.Частинами 5-7 даної статті встановлено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Посилання позивача про те, що в силу свого похилого віку та тиску зі сторони відповідача вона уклала оспорюваний договір, є безпідставними та такими що не знайшли свого підтвердження. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивачем не надано суду належних, допустимих та достатніх доказів, які в своїй сукупності дали б змогу дійти висновку про недійсність договору дарування 2/3 частини квартири, укладеного 26 лютого 2020 року між [PERSON] та [PERSON] . З огляду на наведене у задоволенні позову слід відмовити. На підставі ст.ст. 203, 204, 215, 638, 717 ЦК України та

Outcome: dismissed