Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-07 00:00:00

позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача половину коштів, які було сплачено за навчання [PERSON] , [INFO] , у розмірі 24400,00 грн. В обґрунтування позову покликається на те, що перебуває з відповідачем у шлюбі, однак судом розглядається справа про розірвання шлюбу між сторонами. Сторони мають у шлюбі неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , які проживають та зареєстровані з позивачкою. Оскільки відповідач не бере участі в утриманні дітей, позивачці довелося звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів. З осені 2020 року дочка сторін - [PERSON] - здобуває вищу освіту за освітнім рівнем «бакалавр» у Львівському університеті ім. Івана Франка. Дочка навчається на денній формі навчання за напрямком «Філологія» та спеціальністю «Англійська мова і література» за кошти фізичних осіб. Загальна вартість навчання за цією спеціальністю - 128036 грн. Вартість освітньої послуги за перший навчальний рік становила - 32009 грн. Плату за навчання доньки позивачка як замовник вносить кожного семестру. Сплачена позивачкою сума становить 48813,50 грн. Вважає, що доцільно та справедливо було б розділити витрати за сплату навчання за три оплачені семестри навпіл з батьком дитини, що приблизно становить 24400,00 грн. 28.09.2021 року провадження у справі відкрито. 08.11.2021 року на адресу надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач позов заперечив, просить в задоволенні такого відмовити. В обґрунтування зазначає, що сплачує аліменти на утримання доньки зі згоди матері на рахунок дочки - [PERSON] . Вказує, що за період спільного проживання з позивачкою відповідач брав участь в будівельно-ремонтних роботах житлового будинку, утримання підсобного господарства, придбання необхідних речей для облаштування житлового будинку, у придбанні автомобілів, земельної ділянки. З 21.08..2006 року відповідач є інвалідом III групи, з пенсійним забезпеченням 1854,0 грн. На час подання відзиву відповідач офіційно не працює, додаткові доходи відсутні. Єдиний дохід відповідача - пенсія в розмірі 1854,00 грн. Відповідач не має постійного місця проживання, а тому не має можливості сплатити суму в розмірі 24400,00 грн. за навчання доньки. 11.11.2021 року на адресу суду подано відповідь на відзив, в якому позивачка заперечує мотиви викладені відповідачем у відзиві, просить позов задоволити у повному обсязі. Зазначає, що обов`язком обох батьків, є брати участь у додаткових витратах на дитину. Вказує, що відповідачем було придбано автомобіль у 2008 року, що спростовує його твердження про те що останній не працював після встановлення йому інвалідності, та отримував дохід лише у виді пенсійного забезпечення. В судовому засіданні позивачка позов підтримала, надала пояснення, аналогічні змісту позовної заяви та відповіді на відзив, просить позов задоволити в повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити у задоволенні такого, покликаючись на те, що він, не працевлаштований, без постійного місця проживання та стабільного доходу, а тому не має фінансової можливості брати участь у додаткових витратах на дочку щодо оплати його навчання у вищому навчальному закладі. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з таких підстав. Відповідно до ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Право на справедливий суд та доступ до правосуддя визначено також у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 04.XI.50). Відповідно до ст. ст. 124, 129 Конституції України і ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспрюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, сторони по справі [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 17.02.2004 року, виданого Кротошинською сільською радою Пустомитівського району Львівської області, актовий запис № 2 від 17.02.2004 року. Встановлено, що між позивачкою [PERSON] та Львівським національним університетом імені Івана Франка 10.09.2020 року укладено договір про надання платної освітньої послуги № 1463с-20 для здобуття вищої освіти [PERSON] у вказаному закладі на платній формі навчання із терміном навчання 3 роки 10 місяців. Плата за навчання здійснюється замовником щосеместрово за кожен навчальний рік у розимірі 32009,00 грн; загальна вартість освітньої послуги за весь строк навчання становить - 128036,00 грн. Згідно із квитанціями, наданими позивачкою [PERSON] , нею сплачено на рахунок Львівським національним університетом імені Івана Франка двічі по 16004,50 грн. та 16804,50 грн. Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частинами першою-третьою статті 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними; за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі; за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно із частиною першою статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними у кожному конкретному випадку. Відповідно до частини другої статті 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Аналіз вказаних норм вказує на те, що в окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину, вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину. Дане положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається зазначеною статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей чи то страждає на тяжку хворобу, тощо. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Наявність таких обставин підлягає доведенню особою, яка пред`явила такий позов. У ч. 1, 2 статті 27 Конвенції про права дитини закріплено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Аналогічні положення містяться в ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства». Частиною 2 статті 51 Конституції України, статтею 180 Сімейного кодексу України встановлено обов`язок батьків утримувати дитину до їх повноліття. Крім того, частиною 1 статті 185 Сімейного кодексу України визначено, що той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Отже, чинне законодавство гарантує право дитини на достатній життєвий рівень та визначає обов`язок батьків забезпечити дитині гідні умови життя, в тому числі фінансово. При цьому, законодавець не обмежує обов`язок батьків утримувати дитину лише сплатою аліментів, а й зобов`язує брати участь в додаткових витратах на дитину. При зверненні до суду із позовом про стягнення додаткових витрат на утримання дитини важливо враховувати, що не будуть задоволені відповідні вимоги у разі, якщо період, за який були понесені додаткові витрати припадав на спільне проживання сторін у шлюбі і при цьому не буде доведено, що всі витрати були здійснені за особисті грошові кошти позивача. Про це йдеться в постанові Верховного Суду від 30.03.2021 у справі № 521/16595/18 (провадження № 61-8504св20). Положеннями ст. 12, 81 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Звертаючись з позовом до суду позивач посилалася на те, що у зв`язку із навчанням дитини за нею сплачено кошти за навчання за три семестри. Разом з тим, відмовляючи в задоволенні позову суд враховує, що навчання особи з метою здобуття професійної освіти не відноситься до тих особливих обставин, які передбачають можливість стягнення додаткових витрат з батьків на утримання дитини. Отже такі витрати не є додатковими витратами, які викликані особливими обставинами, у розумінні статті 185 СК України. Крім того, позивач не довела існування особливих обставин, які зумовили б необхідність платного навчання дитини при наявності можливості проходження навчання у державних закладах освіти, не навела мотивів вибору освітнього закладу, що, зокрема, залежить від матеріальних можливостей та бажання батьків, а також погодження такого вибору з батьком дитини. Позивачем не надано доказів на підтвердження того, що між нею та відповідачем були узгоджені питання щодо навчання доньки. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Враховуючи вищенаведені норми та встановлені обставини справи, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed