Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-25 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, в обґрунтування вимог якого зазначила, що між нею і відповідачем було укладено шість договорів позики грошових коштів, відповідно до яких вона надала останньому позику на загальну суму 139\~000 гривень та 582 000 доларів США. Відповідач зобовязався повернути першу позику до 20.12.2008 року, а останню до 31.12.2008 року. Оскільки сума усього боргу за шістьма розписками відповідачем не повернута, позивач просить стягнути з останнього суму боргу в загальному розмірі 3\~097\~644 гривні 00 копійок. Сторони в судове засідання не прибули. Представник позивача в судовому засіданні підтримала позовні вимоги в повному обсязі та просила їх задовольнити з викладених у заяві підстав. Також, посилаючись на складі сімейні обставини позивача, що були повязані із тривалою хворобою і смертю її батька та перебуванням на її утриманні малолітньої дитини, просить визнати причини пропуску позивачем строку позовної давності поважними та поновити його. Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти вимог позову, оскільки за передані позивачем грошові кошти, відповідач придбав останній нерухоме майно, а тому відповідач не зобовязаний повертати вказані кошти. Також, посилаючись на неповажність причини пропуску позивачем строків звернення до суду, просив застосувати строки позовної давності про що подав відповідну заяву. Вислухавши пояснення представників сторін та дослідивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. 05 вересня 2008 року відповідач позичив у позивача грошові кошти в сумі 50 000 доларів США та зобовязався повернути борг в зазначеній сумі до 20 грудня 2008 року, що підтверджується наявною в матеріалах справи розпискою (а.с. 5). 11 вересня 2008 року відповідач позичив у позивача грошові кошти в сумі 120 000 доларів США та зобовязався повернути борг в зазначеній сумі 26 вересня 2008 року, що підтверджується наявною в матеріалах справи розпискою (а.с. 6). 26 вересня 2008 року відповідач позичив у позивача грошові кошти в сумі 470 000 доларів США та зобовязався повернути борг в зазначеній сумі до 15 жовтня 2008 року, що підтверджується наявною в матеріалах справи розпискою (а.с. 7). 12 листопада 2008 року відповідач позичив у позивача грошові кошти в сумі 10 000 доларів США та зобовязався повернути борг в зазначеній сумі до 29 листопада 2008 року, що підтверджується наявною в матеріалах справи розпискою (а.с. 8). 15 грудня 2008 року відповідач позичив у позивача грошові кошти в сумі 139 000 гривень 00 копійок та зобовязався повернути борг в зазначеній сумі 25 грудня 2008 року, що підтверджується наявною в матеріалах справи розпискою (а.с. 9). 22 грудня 2008 року відповідач позичив у позивача грошові кошти в сумі 40 000 доларів США та зобовязався повернути борг в зазначеній сумі до 31 грудня 2008 року, що підтверджується наявною в матеріалах справи розпискою (а.с. 10). Оригінали вказаних розписок досліджені та оглянуті судом під час розгляду справи; відповідність оригіналам наявних в матеріалах справи копій даних розписок посвідчено головуючим. Із змісту позовної заяви та наданих в судовому засіданні пояснень представників сторін судом встановлено, що у зазначені в розписках строки, відповідач не повернув позивачу усі суми боргу обумовлені ними в даних договорах. Відповідно до ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Під час розгляду справи, стороною відповідача не надано суду жодних доказів, які б вказували на те, що відповідач повернув позивачу грошові кошти, що були передані йому за усіма шістьма розписками. Разом з цим, вирішуючи справу, суд виходить з наступного. Норми статей 256 і 257 ЦК України передбачають, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу; загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до частини пятої статті 261 ЦК України, за зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Отже, враховуючи положення наведених норм цивільного законодавства та строку на який було надано останню позику, вбачається, що позовна давність за вимогами позивача спливла в січні 2012 року. Наведені стороною позивача причини з яких було пропущено строк звернення до суду, слід вважати неповажними та такими, що не обмежували позивача у реалізації наданого їй права на звернення до суду за захистом своїх інтересів. Зокрема, обставина кримінального переслідування відповідача за фактом шахрайства з грошовими коштами відносно позивача, на переконання суду не є такою, що унеможливила та/або обмежила чи позбавила позивача права звернутись до суду із даним позовом. При цьому суд враховує, що кримінальну справу № 18-514 відносно відповідача за ознаками злочину передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України 28 березня 2011 року було порушено саме за заявою позивача, про що свідчить надана на запит суду інформація Святошинського РУ ГУ МВС України в місті Києві (а.с. 159). Тобто, суд вважає, що звернувшись до правоохоронних органів в березні 2011 року, позивач також не була позбавлена можливості у цей же час звернутись до суду із відповідною заявою про стягнення боргу. Представник позивача в судовому засіданні пояснила, що в межах кримінальної справи цивільний позов позивачем також не заявлено. З цих же підстав, суд вважає, що обставина народження позивачем в січні 2007 року сина, також не впливала не право позивача у період часу з січня 2008 по січень 2012 року звернутись до суду із даним позовом. Факт тяжкої хвороби батька позивача на онкологічне захворювання, на яке також посилається представник позивача як на підставу пропуску строку позовної давності, відповідно до статей 60, 61 ЦПК України, стороною позивача не підтверджено жодними письмовими доказами та суду не доведено. Та обставина, що позивач сподівалася на те, що відповідач добровільно на її прохання поверне грошові кошти або їх буде повернуто за результатами кримінального провадження відносно відповідача, також не впливає на право позивача звернутись до суду із позовом про стягнення боргу та не є такою, що може бути визнана судом поважною. Крім того, у доповненнях до позовної заяви представником позивача зазначено, що позивач на фоні сильного душевного хвилювання, яке виникло внаслідок втрати великої для останньої суми коштів, участі у досудовому розслідуванні, допитах, а також, враховуючи тяжку хворобу її батька, який помер у 2013 році, позивач не мала часу та можливості скласти і подати позов для захисту своїх прав у цивільному процесі. Натомість, як пояснила в судовому засіданні представник позивача, її довіритель не має юридичної освіти, а тому суду вважає вказані доводи безпідставними, оскільки позивач приймала опосередковану участь у складанні змісту позову, а саме: шляхом надання інформації лише щодо фактичних обставин позики, про що зазначила представник позивача під час розгляду справи. Одночасно суд звертає увагу на ту обставину, позовну заяву підписано представником позивача, а не позивачем особисто, що у сукупності з іншими обставинами також додатково свідчить про те, що позивач не була позбавлена можливості звернутись до фахівців у галузі права для складання і подачі до суду даного позову. Враховуючи суть правовідносин, що склалися між сторонами, суд приходить до висновку, що за своїм змістом, вони є відносинами, що виникають з договору позики. Так, в усіх без винятку розписках відповідача зазначено, що він отримав від позивача грошові кошти в борг. Отже, із змісту розписок відповідача вбачається, що між сторонами відбулась позика. Представник позивача в судовому засіданні також наголосила на тому, що позивач надала відповідачу грошові кошти саме в борг, а не на інші цілі, як зазначає представник відповідача. Отже, доводи представника відповідача проте, що у відповідача відсутній обовязок повернення отриманих від позивача грошових коштів, оскільки він витратив їх на придбання для останньої земельних ділянок, не відповідає дійсності та спростовується змістом боргових розписок відповідача. Жодних договорів купівлі-продажу нерухомого майна на користь позивача стороною відповідача під час розгляду справи не надано. До того ж, як зазначив в судовому засіданні представник відповідача будь-яких доказів того, що укладені між сторонами договори позики визнано недійсними, фіктивними, нечинними і неукладеними або їх розірвано, немає. Також, суду не надано доказів того, що укладені між сторонами договори позики є удаваними, які приховують інший правочин, а тому посилання сторони відповідача на вказані обставини не ґрунтується на жодних письмових доказах та суперечить фактичним обставинам справи. Отже, суд приходить до висновку, що позивач мала реальну можливість своєчасно у межах строку позовної давності звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Норми частин 3 і 4 статті 267 ЦК України передбачають, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Таким чином, будь-яких обставин поважності причин пропущення позовної давності, стороною позивача не наведено та відповідних доказів цього суду не надано. За таких обставигн, враховуючи заяву представника відповідача про застосування позовної давності, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити саме з підстав спливу позовної давності. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed