Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-13 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою, в якій просить визнати дійсним договір купівлі-продажу № 23836 квартири [ADDRESS], укладений 29 березня 1999 року між нею та відповідачами. Позов обґрунтований такими обставинами. 29.03.1999 року [PERSON] товарна біржа зареєструвала договір купівлі-продажу № 23836 квартири [ADDRESS] між позивачем та відповідачами. 13.04.1999 року вказаний договір був зареєстрований [PERSON] міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації обєктів нерухомості у книзі за № 13-стр.7-кн. 316 пр. На час укладення договору не існувало законодавчих обмежень на здійснення такого правочину біржами. Між позивачем та відповідачами було досягнуто домовленості про всі істотні умови угоди і відбулося повне виконання договору. Позивач сплатила відповідачам обумовлену договором вартість квартири. На цей час позивач проживає у зазначеній квартирі, проте відсутність нотаріального посвідчення укладеного договору купівлі-продажу не дає їй можливості розпорядитися своєю власністю на власний розсуд. У судове засідання представник позивача не зявився, подав заяву, в якій просив розглядати справу за його відсутності та надав згоду на заочний розгляд справи. Відповідачі у судові засідання не з'являлися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили, заяву про розгляд справи за їх відсутності не подавали. Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Зі згоди представника позивача, викладеної в письмовій заяві, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних в матеріалах справи доказів, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. Вивчивши письмові докази у справі, дослідивши матеріали справи, вивчивши нормативно-правові акти, які регулюють спірні відносини, суд вважає, що позовні вимоги належить задовольнити, зважаючи на такі обставини. Як встановлено у судовому засіданні, 29 березня 1999 року між [PERSON] та, з іншого боку, [PERSON], [PERSON], яка діяла від себе особисто, та від імені та в інтересах [PERSON] (колишнє прізвище - [PERSON]) [PERSON] на підставі довіреності № 1-1176 від 10.03.1999 року, [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. Зазначений договір купівлі-продажу квартири відповідно до вимог, передбачених ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», був зареєстрований на [PERSON] товарній біржі в «Журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю», за № 23836 від 29.03.1999 року. 13.04.1999 року право власності на зазначену квартиру було зареєстровано за [PERSON] [PERSON] міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації обєктів нерухомості під № 13-стр.7-кн 316 пр. Оскільки спірні відносини між сторонами виникли у 1999 році, то враховуючи положення п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, до них належить застосувати положення ЦК УРСР 1963 року, чинного на час їх виникнення. Відповідно до ст. 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Разом з тим, ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» від 10.12.1991 року, яка була чинна станом на 29.03.1999 року, тобто на дату укладення договору, передбачала, що угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Зазначена квартира була зареєстрована за позивачами відповідно до чинної на той момент Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої Міністерством комунального господарства УРСР від 31.01.1966 року. Відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Вищезазначена Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31.01.1966 року передбачала державну реєстрацію будівель, споруд, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Судом встановлено, що позивач проживає у спірній квартирі по теперішній час. З огляду на те, що сторонами договору було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов, покупець повністю виконала умови договору, сплативши відповідачам обумовлену вартість квартири, проте відповідачі ухилилися від нотаріального оформлення угоди, суд застосовує правову конструкцію ст. 47 ЦК УРСР для визнання факту дійсності договору. Відповідно до ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР, якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Враховуючи викладене, суд доходить висновку, що позовні вимоги [PERSON] є законними, обґрунтованими та мають бути задоволені.

Outcome: approved