Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-24 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання права власності на спадкове майно, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що [INFO] помер її батько - [PERSON] , після смерті якого залишилась спадщина у вигляді права власності на 1/2 частину будинку [ADDRESS] . Інша 1 /2 частина вказаного будинку належить рідному брату померлого [PERSON] , відповідачу по справі - [PERSON] . За життя померлий не склав заповідальне розпорядження, а тому спадкоємство здійснюється за законом. Єдиним спадкоємцем першої черги за законом на майно [PERSON] є його донька - [PERSON] . Інших спадкоємців першої черги немає. Відповідач відноситься до спадкоємців другої черги. У встановлений законом шестимісячний строк позивач звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті батька. Через деякий час, відповідно до вимог чинного законодавства, позивач звернулася до державної нотаріальної контори щодо отримання свідоцтва про право на спадщину, однак, 13 квітня 2018 року, своєю постановою, державний нотаріус Ренійської районної державної нотаріальної контори Одеської області відмовила їй у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв`язку з відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів на нерухоме майно. Позивач у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце його проведення сповіщалася, причини неявки суду не відомі. Представник позивача - адвокат Златі Н.С. до судового засідання з`явилася, позов підтримала у повному обсязі та просила його задовольнити - визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину будинку [ADDRESS] , що належала батькові позивача [PERSON] , померлому [INFO] . Відповідач у судове засідання з`явився, позовні вимоги позивача не визнав, просив суд прийняти рішення, яким визнати за ним право власності на 1/2 частину спадкового майна після смерті брата, тобто на 1/4 частину будинку [ADDRESS] , що належала [PERSON] , померлому [INFO] , а за [PERSON] визнати право власності на іншу 1/4 частину будинку [ADDRESS] , що належала [PERSON] , померлому [INFO] . Представник відповідача - [PERSON] у судове засідання з`явилася, позовні вимоги позивача не визнала, також просила суд прийняти рішення, яким визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину спадкового майна після смерті брата, тобто на 1/4 частину будинку [ADDRESS] , що належала [PERSON] , померлому [INFO] , а за [PERSON] визнати право власності на іншу 1/4 частину будинку [ADDRESS] , що належала [PERSON] , померлому [INFO] . Відповідач та його представник зазначили, що позивач не має права успадкувати майно, яке залишилось після смерті [PERSON] , оскільки вони мають сумніви, що [PERSON] дійсно є рідною донькою померлого, крім того вони наполягали на тому, що під час життя [PERSON] позивач зовсім не піклувалася про свого батька, ніколи йому не допомагала, не доглядала за будинком. Суд, заслухавши відповідача, представника позивача і представника відповідача, розглянувши матеріали справи та проаналізував наявні в справі докази, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Дійсно, як встановлено в судовому засіданні, [INFO] помер батько [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] . [INFO] померла мати [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 13 серпня 1986 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1996 (Спадкова справа № 120/86), свідоцтва про право на спадщину за законом від 13 серпня 1986 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1993 (Спадкова справа № 5/86) [PERSON] та [PERSON] було набуто право власності на спадкове майно, яке залишилось після смерті їх батьків, у вигляді права власності в рівних частинах на будинок [ADDRESS] , тобто по 1/2 частині кожному. [INFO] помер [PERSON] , після смерті якого залишилась спадщина у вигляді права власності на 1/2 частину будинку [ADDRESS] . Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Згідно із ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За життя померлий не склав заповідальне розпорядження, а тому спадкоємство здійснюється за законом. Згідно із п. 20 Постанови Пленуму ВСУ від 30 травня 2008 року за № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», справи про спадкування за законом мають вирішуватись на основі правил глави 86 ЦК України. За відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття всіма спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують спадкоємці відповідної черги. Зокрема, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Таким чином, єдиним спадкоємцем першої черги за законом на майно [PERSON] є його донька - [PERSON] , [INFO] . Родинний зв`язок між позивачем та померлим підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] . Відповідно до свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] , 04 червня 2016 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] ». Вказаний шлюб було зареєстровано Ізмаїльским міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіально управління юстиції в Одеській області, актовий запис 277. У встановлений законом шестимісячний строк позивач звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті батька. Частиною 1 ст. 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Згідно із ч. 1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Прийняття спадщини є фактом, який відображає волю спадкоємця отримати майно після смерті спадкодавця. Тобто [PERSON] прийняла спадщину в порядку ч. 1 ст. 1269 ЦК України, оскільки її воля, як спадкоємця за законом, була виражена у її діях щодо подачі відповідної заяви до нотаріуса. Інших спадкоємців першої черги за законом на майно померлого [PERSON] немає. Шлюб між померлим та матір`ю позивача [PERSON] було розірвано 04 листопада 1997 року, а тому вона не є спадкоємцем на майно померлого. Через деякий час, відповідно до вимог чинного законодавства, позивач звернулася до державної нотаріальної контори щодо отримання свідоцтва про право на спадщину, однак, 13 квітня 2018 року, своєю постановою, державний нотаріус Ренійської районної державної нотаріальної контори Одеської області відмовила їй у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв`язку з відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів на нерухоме майно. Відповідач є рідним братом померлого [PERSON] , а тому відноситься до спадкоємців другої черги. Згідно із ст. 1262 ЦК України, у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. Ухвалою Ренійського районного суду Одеської області від 27 серпня 2018 року з Ренійської районної нотаріальної контори було витребувано копію спадкової справи №333/2016, відкритої після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . З аналізу спадкової справи судом було встановлено, що відповідач, у встановлений законом шестимісячний строк, також звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті рідного брата. Однак, суд бере до уваги, наступне: Відповідно до ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Оскільки відповідач відноситься до спадкоємців другої черги, виходячи з положень статті 1259 ЦК України, він набуває права на спадкування майна після смерті [PERSON] лише у випадку: відсутності спадкоємців першої черги, усунення них від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття. [PERSON] є рідною донькою [PERSON] , а тому відноситься до спадкоємців першої черги на майно померлого; у матеріалах справи відсутні будь-які докази або факти, які свідчать про усунення позивача від права на спадкування після смерті батька; воля позивача щодо прийняття спадщини, як спадкоємця за законом була виражена у її діях щодо подачі відповідної заяви до нотаріуса. Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність підстав для одержання відповідачем, як спадкоємцем другої черги за законом, права на спадкування після смерті [PERSON] , оскільки в даному випадку є спадкоємець першої черги за законом, який бажає прийняти зазначену спадщину. Суд критично ставиться до ствердження відповідача та його представника стосовно того, що [PERSON] не є рідною донькою [PERSON] , оскільки в матеріалах справі відсутні будь-які докази, які б спростовували наявність кровного споріднення між позивачем та померлим. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущення. Родинний зв`язок між [PERSON] та [PERSON] підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] . Факт зміни прізвища позивача з « [PERSON] » на « [PERSON] » підтверджується свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] . Оспорити своє батьківство відповідно до ст.ст. 122, 124 і 126 СК України має право особа, яка записана батьком дитини. Рідний дядько позбавлений передбачуваної законом можливості оскаржувати наявність біологічного споріднення між його племінницею та його рідним братом. Доказів того, що [PERSON] не вважав [PERSON] своєю донькою, або намагався оспорити своє батьківство, відповідачем не надано. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Посилання відповідача на те, що [PERSON] не є рідною донькою [PERSON] є безпідставними, оскільки вони не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи. Відповідно до паспорту громадянина України [NUMBER] , [PERSON] з 25 вересня 2009 року зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Представником позивача, під час судового засідання, суду було надано будинкову книгу домоволодіння розташованого за адресою: [ADDRESS] , яка містить відомості про осіб, які зареєстровані за вказаною адресою. Відповідно до будинкової книги [PERSON] , [INFO] , 25 вересня 2009 року була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . В матеріалах справи наявний список перенумерації домоволодінії [ADDRESS] було перенумеровано в домоволодіння за № 32. 07 вересня 2018 року на виконання ухвали Ренійського районного суду Одеської області від 27 серпня 2018 року Виконавчим комітетом Ренійської міської ради Одеської області було надано копію адресної картки на будинок [ADDRESS] , відповідно до якої [PERSON] , [INFO] , паспорт серія [NUMBER] з 25 вересня 2009 зареєстрована за адресою: будинок [ADDRESS] . Аналізуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позивач дійсно була зареєстрована у спірному будинку. Усі доводи відповідача та його представника стосовно того, що перенумерації не було, а тому позивач не може бути зареєстрованою у спірному будинку, спростовуються наявними в матеріалах справи доказами. Факт фактичного проживання позивача з батьком на час відкриття спадщини у судовому засіданні доказаний не був. Однак суд, бере до уваги, що позивач виконала вимоги ст. 1269 ЦК України щодо подання у встановлений строк відповідної заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори, а тому встановлення факту сумісного проживання [PERSON] та [PERSON] у даному випадку не є необхідним або обов`язковим. У судовому засіданні відповідач пояснив, що на момент смерті брата він знаходився за межами м. Рені, а тому не приймав участі у похованні [PERSON] , таким чином похованням останнього займалися робітники дома культури та родичі, які самі родичі відповідач вказати не зміг. Крім того, з наданих усних пояснень відповідача судом було встановлено, що під час життя він не допомагав [PERSON] та не доглядав за будинком. Також суд бере до уваги той факт, що в провадженні Ренійського районного суду Одеської області знаходиться цивільна справа № 510/656/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна, яка була зупинена ухвалою суду від 29 листопада 2016 року в зв`язку зі смертю [PERSON] до залучення до участі у справі правонаступника (спадкоємця), Таким чином, суд приходить до висновку, що під час життя [PERSON] , між [PERSON] та [PERSON] існував спір щодо порядку володіння, користування та розпорядження належного їм на праві спільної власності будинку [ADDRESS] . Викладене вище приводить суд до висновку про відсутність допомоги [PERSON] з боку й відповідача. Крім того, відповідачем не надано жодного доказу, того що [PERSON] під час життя потребував сторонньої допомоги у зв`язку з хворобою або у зв`язку з іншими обставинами. Частиною 4 ст. 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. При цьому суд бере до у ваги те, що позивач у підтвердження своїх позовних вимог надала суду всі необхідні та достатні докази, а саме: документи, що підтверджують право власності та видавалися на ім`я померлого [PERSON] , підтвердження того, що позивач є донькою [PERSON] , звернення позивача у встановлений законом строк до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті батька, та інші докази, що підтверджують обґрунтованість позовних вимог, а відсутність правовстановлюючих документів не може бути підставою для невизнання права власності за спадкоємцем. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою, та практику ЄСПЛ як джерело права. Відповідно до п. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ конвенцію та практику суду як джерело права. У свою чергу, відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно зі ст. 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» в контексті вказаної конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було в законному порядку встановлене, а залежить від фактичних обставин, а саме - існування достатніх і тривалих зв`язків із конкретним місцем. Утрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання в право на житло. Розглянувши всі наявні докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та законними, надані документи у повному обсязі підтверджують право померлого [PERSON] на спірне спадкове майно, єдиним спадкоємцем першої черги якого є його донька [PERSON] , а тому позов має бути задоволено. На підставі викладеного та

Outcome: approved