Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-26 00:00:00

позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є власником квартири за адресою: [ADDRESS] . Відповідач не є членом сім`ї [PERSON] , однак зареєстрована в зазначеній квартирі, хоча з 1996 р. в ній не проживає, залишила її добровільно, будь-яких витрат на утримання житла не несе. Оскільки наявність реєстрації відповідача перешкоджає реалізації права власності на нерухоме майно в повному обсязі, позивач просить в судовому порядку визнати відповідача такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Розгляд справи відбувається за правилами спрощеного провадження відповідно до ст.ст. 274-279 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що кв. [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] , що підтверджується Договором дарування квартири від 18.07.2000 року. На день розгляду справи в квартирі [ADDRESS] зареєстрована [PERSON] , [INFO] . Підставами звернення позивача до суду з даним позовом є порушення права власності без позбавлення права користування і володіння майном. Відповідно до роз`яснень, викладених в Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. На підставі ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Зміст права власності відповідно до ст. 317 ЦК України включає в себе право володіння, користування та розпорядження майном. Згідно з ст.319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається майном на власний розсуд. Відповідно до ст.405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним мають право на користування цим житлом відповідно до закону. На підставі п.1 ч.1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна. Тобто, закон пов`язує наявність права користування житлом у власника майна з наявністю права власності, а у членів сім`ї власника квартири - з наявністю такого права безпосередньо у власника. На час розгляду справи власником квартири є [PERSON] . Право колишнього власника припинено в зв`язку з відчуженням нею [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Першою Київською державною нотаріальною конторою 15 липня 1996 р. за реєстром №16-2986, укладеним із [PERSON] . Право користування [PERSON] даною квартирою було пов`язано з правом власності колишнього власника, яке припинилось в зв`язку з відчуженням майна. Крім того, судом встановлено, що [PERSON] в квартирі не проживає з 1996 року, що підтверджуться актом від 13.06.2018 р., складеним представниками ЖЕД № 105 Голосіївського району. Враховуючи викладене, на підставі зазначених судом норм чинного законодавства, що регулюють даний вид правовідносин, беручи до уваги всі зібрані і досліджені судом докази у справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов є обгрунтованим, обставини, зазначені в позовній заяві, знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду, в зв`язку з чим він підлягає задоволенню. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved