Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-08 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS], посилаючись на те, що у вказаній квартирі, власником якої вона є, зареєстрований [PERSON], відповідач по справі. Проте, як зазначає позивач, відповідач в квартирі не проживає та не з'являється, при цьому ніхто йому перешкод у проживанні не чинить. Відповідач на праві власності має власне житло. Позивач має намір продати належну йому квартиру, тому реєстрація відповідача у спірній квартирі порушує права позивача. На підставі викладеного позивач просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS]. Позивач в судове засідання не з'явився, надав до суду заяву, в якій просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, надав заяву про визнання позовних вимог, в якій вказав, що позивач неодноразово просила його знятись з реєстраційного обліку, проте за станом здоров'я [PERSON] не мав змоги це зробити. Крім того, вказав, що для зняття з реєстрації необхідно надати ряд документів, частина яких відсутня у відповідача, а на їх відновлення немає ані часу, ані коштів. Також підтвердив, що йому на праві власності належить квартира, у якій він проживає. Таким чином, просив розгляд справи проводити без його участі, позовні вимоги визнав у повному обсязі, наслідки визнання позову відповідачу відомі та зрозумілі. Повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] у м. Києві належить на праві власності позивачу [PERSON] на підставі Договору дарування квартири від 23.04.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сень-Силкою І.В. та зареєстрованого в реєстрі №1278. Право власності позивача на вказану квартиру зареєстровано 29.04.2009 року у Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності за реєстровим №2023 (а.с. 6-7). Як убачається копії паспорту відповідача, [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 8-9). Той факт, що відповідач [PERSON], який зареєстрований на спірній житловій площі, має власне житло - двокімнатну квартиру з адресою: [ADDRESS], яка належить йому на праві приватної власності на підставі Договору купівлі-продажу від 03.11.2016 року, підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 11-12). З пояснень позивача убачається, що він за усною домовленістю з відповідачем з травня 2011 року дозволив останньому проживати у спірній квартирі протягом кількох місяців на період відновлення втрачених документів і вирішення судом спору про право на спадкування іншої квартири. З огляду на це відповідач 01.06.2011 року зареєстрував своє місце проживання у квартирі [PERSON] Однак у подальшому у відповідача відпала потреба проживати у квартирі позивача, оскільки спір про право на спадкування було вирішено і [PERSON] набув права проживати у іншому житлі. Фактично відповідач у квартирі позивача не проживав і не проживає. Із пояснень позивача вбачається, що відповідач не є членом її сім'ї, та не знімається із реєстраційного обліку в добровільному порядку. Вказаною бездіяльністю відповідач порушує право позивача як власника квартири на безперешкодне користування своїм майном. Відповідно до вимог ст.ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Як вказано у Постанові Верховного Суду України від 15.05.2017 року у справі №6-2931цс16, право користування чужим майном є по суті встановленням сервітуту, у зв'язку з чим його припинення повинно відбуватися з урахуванням вимог статей 405 та 406 ЦК України як правових норм, що регулюють спірні правовідносини щодо користування чужим житлом. За приписами ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі: 1) поєднання в одній особі особи, в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом; 2) відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут; 3) спливу строку, на який було встановлено сервітут; 4) припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; 5) невикористання сервітуту протягом трьох років підряд; 6) смерті особи, на користь якої було встановлено особистий сервітут. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Оскільки відповідач не проживає за власним бажанням у належній позивачу квартирі, у позивача з ними не існує будь-яких зв'язків та стосунків, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Судові витрати підлягають розподілу на підставі ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved