Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-29 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою, яку в подальшому уточнила, та просить стягнути з відповідача на її користь заборгованість із заробітної плати при звільненні. В обґрунтування позову зазначила, що вона з 04.11.1996 року працювала на підприємстві відповідача шлифовщицею. Починаючи з травня 2020 року відповідач виплачував заробітну плату частково у розмірі 20% від повної суми. 05.04.2021 року позивача було звільнено з підприємства за власним бажанням відповідно до наказу від 05.04.2021року №66/19. Відповідач має заборгованість перед позивачем у розмірі 39497,61 грн. Ухвалою суду від 08.02.2021 року відкрито провадження у справі. Позивач у судове засідання не з`явилася. Надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Позовні вимоги підтримала та просила стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 39497,61 грн. Не заперечувала проти заочного розгляду справи. Представник відповідача жодного разу в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце слухання справи повідомлена належним чином, посилаючись на причини неявки в судове засідання, які судом визнані неповажними. Відзив на позов відповідач не подав, заявлені позовні вимоги позивачки не спростував. У зв`язку з цим, суд, згідно вимогам ст. ст. 223 ч.4, 280-281 ЦПК України, вважає можливим провести заочний розгляд справи, проти чого позивачка не заперечувала. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступних висновків. Відповідно до ч.1ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог на підставі наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, доказів. Згідно з ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Судом встановлено, що [PERSON] згідно наказу 05.04.2021року №66/19 звільнена з посади шлифовщиця ПАТ «Харківський підшипниковий завод» за власним бажанням у виходом на пенсію за ст. 38 Кодексу законів про працю України, що підтверджується копією трудової книжки. Стаття 43 Конституції України гарантує, що кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч.1 ст.1 ЗУ «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Позивач зверталась на адресу відповідача з письмовою вимогою про розрахунок, однак, відповідач не надав відповіді на дану вимогу та не здійснив з нею остаточний розрахунок при звільненні. Відповідно до ст.116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму. З разрахункового листа, наданого позивачем, вбачається, що ПАТ «Харківський підшипниковий завод» має заборгованість по заробітній платі у розмірі 39490,61 грн. У частині другій статті 233 КЗпП України передбачено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Таким чином, суд вважає, що сума заборгованості по заробітній платі, невиплаченій при звільненні [PERSON] в розмірі 39490,61 грн. підлягає стягненню з відповідача. Питання щодо судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved