Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-27 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою та просить визнати укладений відповідачем договір купівлі-продажу автомобіля «RENAULT MASTER», 2003 року виготовлення р/н [NUMBER], свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] - недійсним, мотивуючи тим, що відповідач по справі - [PERSON] є її колишнім чоловіком. Вона перебула з ним у зареєстрованому шлюбі. Їх шлюб було розірвано в 2005 році. З цього часу по жовтень 2011 року вони проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу За час спільного проживання ними було придбано автомобіль «RENAULT MASTER», 2003 року виготовлення р/н [NUMBER], власником якого згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серія [NUMBER] був відповідач. Між ними відбувся розподіл майна. Однак, згідно рішення Овруцького районного суду від 13.01.2014 року вищезазначений автомобіль не був розділений, а залишився у їх спільній власності. Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 17.03.201 4 року вказане рішення Овруцького районного суду не було змінено та відповідно набрало чинності. Через декілька днів після розгляду справи в Овруцькому районному суді відповідач продав автомобіль без її згоди. Тому договір купівлі-продажу вважає недійсним, таким що порушує її майнові права співвласника. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав. Відповідач - [PERSON] та його представник в судовому засіданні щодо задоволення позову заперечили. Відповідач - [PERSON] в судове засідання не з'явився, але надіслав заяву, в якій просить справу розглядати без його участі, зазначивши, що він є добросовісним набувачем спірного транспортного засобу. Щодо задоволення позову заперечив. Суд, вислухавши пояснення сторін та дослідивши в судовому засіданні докази, вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно з положеннями ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог та на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. В судовому засіданні встановлено, що сторони перебули у зареєстрованому шлюбі з 22.07.1995 року по 13.06.2005 року, а з 25.08.2005 року по 01.10.2011 року проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу. За час спільного проживання ними серед іншого майна було придбано і автомобіль «RENAULT MASTER», 2003 року виготовлення р/н [NUMBER], власником якого згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серія [NUMBER] був відповідач. Між ними відбувся розподіл майна. Однак, вищезазначений автомобіль не був розділений, а залишився у їх спільній власності, оскільки вартість його не була погоджена, клопотання про призначення експертизи для визначення його вартості не заявлялися. Вказані обставини підтверджуються копіями рішення Овруцького районного суду від 13.01.2014 року по справі №617/9380/12 та рішення апеляційного суду Житомирської області від 17.03.2014 року за наслідками його перегляду (а.с. 4-9). Згідно з ч.2 ст. 61 ЦПК України обставини, що встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ , у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Таким чином є встановленим і не заперечується відповідачем - [PERSON] факт належності автомобіля «RENAULT MASTER», 2003 року виготовлення р/н [NUMBER] йому та позивачеві як спільного майна подружжя. В ст. 63 СК України законодавець закріпив, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження спільним сумісним майном, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч.2 ст.68 СК України розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України Вказані положення Сімейного кодексу України кореспондують з ч. 2 ст. 369 ЦК України. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого із подружжя має бути подана письмово, що передбачено ч. 3 ст. 65 СК України. Відповідач - [PERSON] 14.01.2014 року без згоди позивача уклав договір купівлі-продажу вказаного автомобіля, внаслідок чого автомобіль було перереєстровано за довідкою - рахунком за відповідачем - [PERSON], що не заперечується сторонами та підтверджується матеріалами справи (а.с. 35-39). Таким чином, аналізуючи обставини справи та правові норми, що їх регулюють, суд вважає, що договір укладено з порушенням вимог ч.4 ст.369 ЦК України. Однак, при цьому звертає увагу, що відповідно до вимог ст.388 ЦК майно не може бути витребуване від добросовісного набувача, яким є відповідач - [PERSON]. Зазначена норма закріпила, що від добросовісного набувача майно може бути витребуване лише в тому разі, коли воно було загублене власником або особою, якій власник передав його у володіння, або викрадене у того чи іншого, або вибуло з їх володіння іншим шляхом поза їхньою волею. Позивач не порушувала питання про стягнення з відповідача [PERSON], який провів відчуження майна за відсутності права на це, дійсної вартості автомобіля на час розгляду справи відповідно до вимог ст.1166 ЦК України. Враховуючи викладене, суд не вбачає правових підстав для визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним та відповідно приходить до висновку про відмову в задоволенні позову. Позивачем сплачено судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп..

Outcome: dismissed