Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-15 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною вимогою про розірвання шлюбу з відповідачем, посилаючись на ті обставини, що перебуває з ним у шлюбі з 09 вересня 1995 року. Від шлюбу мають малолітнього сина [PERSON], [INFO]. Подружнє життя з відповідачем не склалось, шлюбні відносини припинені, позивач проживає однією сімєю з іншим чоловіком. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, категорично заперечивши можливість примирення. Суду пояснила, що відносини з відповідачем розладились, вона має іншого чоловіка, з яким бажає укласти шлюб, збереження шлюбу з відповідачем не відповідає її інтересам. Відповідач позов визнав, вказав, що з квітня 2015 року вони з позивачем проживають окремо, сімейні відносини розладились з підстав, вказаних позивачем. Суд, заслухавши сторони, всебічно та повно зясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позов належить задовольнити. Відповідно до частини 3 статті 105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Згідно з частиною 2 статті 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. В судовому засіданні встановлено, що сторони перебувають у шлюбі з 09 вересня 1995 року, від шлюбу мають малолітнього сина [PERSON], [INFO]. Дані обставини підтверджуються свідоцтвом про укладення шлюбу серії 1-БК № 271521, виданими Росавською сільською радою Миронівського району Київської області 09 вересня 1995 року, свідоцтвом про народження серії І-ОК № 181738, виданим виконавчим комітетом Росавської сільської ради Миронівського району Київської області 17 серпня 2011 року. Фактичні взаємовідносини подружжя є наступними. З квітня 2015 року сторони шлюбних стосунків не підтримують, проживають окремо. Шлюбні відносини між подружжям припинились через різні погляди на сімейне життя та подружню зраду позивача. Розлад в сімї не носить тимчасового характеру. Рішення позивача про небажання збереження шлюбу є категоричним. Подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, яка проживає однією сімєю з іншим чоловіком, що має істотне значення, і не зможе створити нормальних умов для спільного сумісного життя подружжя. Заходи щодо примирення подружжя відповідно до статті 111 Сімейного кодексу України є непотрібними. Зважаючи на викладене, відповідно до статті 112 Сімейного кодексу України, суд дійшов висновку, що є достатня кількість підстав для розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем. Відсутні підстави, які виключають можливість вирішення питання про розірвання шлюбу, встановлені статтею 110 Сімейного кодексу України. Згідно зі статею 33 Конституції України кожна особа має право на вибір свого місця проживання. Сімейні відносини мають свою специфіку, оскільки малолітні та неповнолітні діти не можуть проживати самостійно, а батьки повинні брати участь у їх вихованні та утриманні. За окремого проживання батьків місце проживання їх неповнолітніх дітей відповідно до ст. 160 Сімейного кодексу України визначається за згодою батьків. За відсутності такої згоди спір між батьками щодо місця проживання дітей може вирішуватися судом на вимогу одного з них. Відповідно до пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» в заяві про розірвання шлюбу має бути зазначено серед інших обставин, чи є від шлюбу неповнолітні діти, при кому з батьків вони перебувають, пропозиції щодо участі подружжя в утриманні та вихованні дітей після розірвання шлюбу. В судовому засіданні сторони зазначили, що спору щодо місця проживання їх дитини не мають, дійшли згоди щодо місця проживання малолітнього сина з матірю. За відсутності спору між подружжям щодо місця проживання дитини після розірвання шлюбу суд вважає доцільним при ухваленні рішення про розірвання шлюбу зафіксувати спільне рішення батьків щодо місця проживання дитини. Згідно з частиною 1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. При подачі позову позивач сплатила 243 гривні 60 копійок судового збору, що підтверджується наявною у матеріалах справи квитанцією № 3 від 15 жовтня 2015 року. Вказані понесені витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного, ст.ст. 105, 110, 112, 160 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved