Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-20 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] , яку просила визнати такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Свою позовну заяву обґрунтовує тим, що вона є власником житлового будинку [ADDRESS] . В даному будинку зареєстрована її мати - відповідач [PERSON] , яка з вересня 2006 року у ньому не проживає. Вважає, що відповідач втратила право користуватися житловим приміщенням, так як не проживає у даному приміщенні понад один рік, сторони спільним побутом не пов`язані. У добровільному порядку відповідач не знялася з місця реєстрації, що змусило її звернутися до суду з даним позовом. У судове засідання позивач не з`явилася, подала заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала, не заперечувала проти заочного вирішення справи (а.с.27). Відповідач в судове засідання не з`явилася, про час та місце судового засідання повідомлялася належним чином. Повідомлення про причину неявки в судове засідання від відповідача до суду не надійшло, відзив на позов не надано, а тому суд вважає за можливе відповідно до ч.1 ст. 280 ЦПК України провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів, враховуючи, що представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником 1/2 частини житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого в [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 06.10.2006 (а.с.6). З копії технічного паспорта на житловий будинок садибного типу [ADDRESS] вбачається, що іншим власником 1/2 частини даного домоволодіння є [PERSON] (а.с.7-11). З свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 16.08.2016 вбачається, що після укладення 16.08.2016 шлюбу з [PERSON] , [PERSON] змінено прізвище на « [PERSON] » (а.с.13). Відповідно до витягу з довідки про склад сім`ї від 22.02.2021 № 2562, виданої адміністратором ЦНАП виконавчого комітету Канівської міської ради, за адресою: Черкаська область, м. Канів, вул. Хоткевича, 4, зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с.5). Згідно акту фактичного проживання осіб, посвідченого керуючим справами виконавчого комітету Канівської міської ради від 21.07.2021, вбачається, що за адресою по [ADDRESS] фактично проживають [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] з 15 вересня 2006 року по даний час у даному домоволодінні не проживає (а.с.12). Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України - правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч.1 ст.317 ЦК України). Як зазначено у ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ст.319 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Відповідно до положень ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них (ст.379 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником жила або законом. Водночас, за змістом ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Отже, за результатами розгляду справи, судом встановлено, що цивільні права позивача порушуються відповідачем, тобто останньою створені співвласнику нерухомого майна перешкоди у здійсненні права власності майном, а тому права останньої підлягають захисту відповідно до ст. 391 ЦК України. Такий висновок суду узгоджується із висновками Верховного Суду України, викладеними в постанові від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11. Так, зазначено, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, пред`явивши одну з вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Слід зазначити, що відповідачем не надано до суду жодних належних, допустимих та переконливих доказів в обґрунтування заперечень проти позову. Під час розгляду справи встановлено, що позивач є співвласником житлового будинку з надвірними спорудами за адресою: [ADDRESS] , а відповідач не є власником або наймачем даного житла, натомість, зареєстрована у даному приміщенні, але фактично там не проживає з 2006 року. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, судом встановлено, що позивач, як співвласник житла, не може користуватися своїми правами щодо володіння, користування та розпорядження нерухомим майном, оскільки відповідач чинить їй відповідні перешкоди, враховуючи, що згода позивача на проживання відповідача відсутня, а тому суд дійшов висновку про можливість задоволення позовних вимог. Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином, зняття з реєстраційного обліку здійснюється на підставі рішення суду про позбавлення права на користування житловим приміщенням, а тому встановлення порядку виконання рішення є недоцільним. Суд задовольняючи позов, стягує з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 908,00 грн., від сплати якого позивача звільнено, на підставі п.10 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», що підтверджується посвідченням серії [NUMBER] від 12.09.2019 (а.с.4).

Outcome: approved