Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-15 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаною заявою, яку мотивує тим, що вона є власником квартири, яка знаходиться за адресою [ADDRESS]. В зазначеній квартирі зареєстровано 3 особи: вона, її колишній чоловік [PERSON] та їх син [PERSON] Відповідач після розірвання між ними шлюбу зібрав всі свої особисті речі та переїхав на інше постійне місце проживання, яке їй невідомо. З 01.06.2014 р. і по теперішній час він в спірній квартирі не мешкає без поважних причин, його майна в квартирі не має, оплату за житлово-комунальні послуги не здійснює. Вона вимушена нести додаткові витрати у звязку з оплатою житлово-комунальних послуг за зареєстрованого відповідача, що порушує її права. Просить визнати відповідача втратившим право користування вказаним житловим приміщенням. Позивач в судовому засідання позов підтримала повністю, просить його задовольнити. Додатково пояснила, що ніяких перешкод в користуванні квартирою вона відповідачу не чинила, він добровільно, з власного бажання після розірвання шлюбу пішов з квартири, забрав особисті речі і повернув їй ключі. Ніяких претензій за цей час він з приводу проживання в квартирі не предявляв. Вона в жовтні 2014р. просила його добровільно знятися з реєстрації, однак до цього часу він цього не зробив. Де зараз мешкає відповідач, їй невідомо. На нього в спірній квартирі нараховуються комунальні послуги, які він не оплачує, вона також не може оплатити усі нарахування, є заборгованість. Вважає, що відповідач втратив право користування спірним житлом, оскільки понад 1 рік не мешкає в спірній квартирі без поважних причин. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що дійсно після розірвання шлюбу з позивачем він за власним рішенням виселився зі спірного житлового помешкання. Це рішення було повязано з розірванням шлюбу, він не бажає мешкати з позивачкою, до того ж син не зміг зняти окреме житло і став мешкати в квартирі з дівчиною, тому він вирішив виїхати, щоб не створювати незручності своїй дитині. Зараз мешкає в різних місцях, у друзів, в гаражах, на вокзалі. Ніхто користуватися квартирою йому не перешкоджав, він добровільно погодився виїхати, з приводу вселення в квартиру він до позивача не звертався, до суду з аналогічними вимогами також не звертався. Особисті речі він з квартири забрав. Житлово-комунальні послуги за час свого не проживання не оплачував. В грудні 2014р. позивачка попросила його віддати ключі, він віддав їх добровільно, без скандалу, просила також його добровільно виписатися, він не погодився, оскільки іншого житла немає, залишитися без реєстрації він не може. Так є квартира батьків, яка зараз належить його сестрі, він може зареєструватися там, але тимчасово не може цього зробити, оскільки сестра за кордоном. Він просив позивачку тимчасово не виписувати його з квартири, але вона не погоджується. Вважає, що підстав для визнання його втратившим право користування немає. Просить в задоволенні позову відмовити. Представник третьої особи Хортицького РВ в м.Запоріжжя УДМСУ в Запорізькій області в судове засідання не прибув, подав заяву про розгляд справи у його відсутність. Суд вважає можливим розглянути справу у відсутність представника третьої особи. Суд, вислухавши пояснення сторін, свідка, дослідивши матеріали справи, знаходить позов обґрунтованим та таким, що підлягає частковому задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що позивач на підставі типового договору найму житла в будинках державного і комунального житлового фонду від 03.11.1998 року є основним наймачем житлової квартири [ADDRESS]. У вказаній квартирі на даний час зареєстровані позивач [PERSON], відповідач [PERSON] та їх син [PERSON] Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 04.06.2014р., яке набрало законної сили 17.06.2014р., розірвано шлюбу між [PERSON] та [PERSON] Згідно акту житлового органу від 10.07.2015р. відповідач [PERSON] з 01 червня 2014р. по теперішній час в спірній квартирі не мешкає без поважних причин, його фактичне місце проживання невідомо, особистих речей в квартирі немає . \~ Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона мешкає в квартирі [ADDRESS], яка знаходиться на одній клітині з квартирою [PERSON], вони є сусідами приблизно з 2000р. Їй відомо, що сторони були подружжям, але шлюб розірвали. Відповідача за час свого мешкання вона бачила рідко, вважає, що це було повязано з його роботою. Останній рік вона взагалі його не бачить, чому він не мешкає в квартирі, їй невідомо. Ніяких конфліктів, скандалів між сторонами не було, вона не бачила, щоб відповідача не впускали до квартири, замінили замки на вхідних дверях, він намагався потрапити до квартири. Суд вважає, що до спірних правовідносин слід застосувати норми Житлового кодексу України, а не Цивільного кодексу України, на який в т.ч. посилається позивачка, оскільки спірна квартира не є власністю позивачки і спір не стосуються визнання втративши право на житло члена сімє власника житлового помешкання. Згідно ст. 64 ЖК України члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. За змістом ст.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Згідно ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. П.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» передбачено, що у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК України), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду тощо) суд може продовжити пропущений строк. Враховуючи вищевикладені вимоги діючого законодавства, повно, всебічно та обєктивно зясувавши обставини справи та оцінивши сукупність наданих доказів в їх взаємозвязку і достатності, належності та допустимості, суд вважає доведеним, що відповідач не проживає в спірній квартирі без поважних причин понад шість місяців, що є підставою для визнання його втратившим право користування спірним житловим приміщення. При цьому, суд виходить з того, що після розірвання шлюбу між сторонами відповідач за власним бажанням та волевиявленням виїхав зі спірної квартири на інше місце мешкання, ніяких перешкод йому в користуванні спірним житлом з боку позивачки не чинилось, умов, щоб унеможливлювали його проживання, не створювалось, тривалий час він ним не користується з власної волі, його особистих речей в квартирі немає, добровільно віддав ключі від квартири, житлово-комунальні послуги не сплачує, однак з реєстраційного обліку не знявся. Вказані обставини підтверджуються належними та допустимими доказами - довідкою про реєстрацію відповідача за вказаною адресою, актом про його фактичне непроживання з 01.06.2014р. по теперішній час, показаннями свідка [PERSON], не довіряти яким у суду немає підстав. Крім того, в судовому засіданні сторони фактично не оспорювали вказані обставини. Відповідач не заперечував проти того, що не мешкає в квартирі за власним рішенням і позивачка не перешкоджає йому в проживанні, ніяких поважних причин непроживання в квартирі не назвав, з питання усунення перешкод в користуванні квартирою до суду не звертався. Належних та допустимих доказів тому, що він не втратив інтерес до спірної квартири, бажає там мешкати, але з поважних причин не може цього зробити, суду не подав. В судовому засіданні відповідач пояснив, що мешкати в спірній квартирі наміру немає, на неї не претендує, але не визнає позов лише з тієї підстави, що на даний час йому ніде зареєструвати своє місце проживання, оскільки в квартирі батьків, яка зараз належить його сестрі, він тимчасово не може зареєструватися, оскільки сестра мешкає за кордоном. Суд не приймає при винесенні рішення вказані доводи відповідача, оскільки згідно ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація особи за місцем проживання - це лише внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції. Таким чином, реєстрація особи за певною адресою сама по собі не є підтвердженням її права на користування житлом, оскільки таке право виникає та може бути підтверджене на інших підставах, таких як право власності, сімейні відносини, оренда та ін. Таким чином, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог в частині визнання відповідача втратившим право на житлове приміщення, у звязку з чим вони підлягають задоволенню. Позовні вимоги позивачки в частині зобов'язання третьої особи зняти відповідача з реєстрації за вказаною адресою є безпідставними, оскільки відповідно до ч.1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Тобто рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є самостійною правовою підставою для зняття відповідача з реєстрації. Таким чином, підстав для задоволення цих позовних вимог суд не знаходить. На підставі вищевикладеного, позов [PERSON] слід задовольнити частково.

Outcome: partial