Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-27 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовними вимогами до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна дійсним. В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що відповідно до договору купівлі продажу нерухомого майна укладеного 03.11.1999 року на Товарній біржі «Українська», зареєстрованого за № 76659, її батько [PERSON] став власником житлового будинку № 21 по вул. Войкова в смт. Широке Широківського району. Право власності за вищевказаним договором зареєстровано в КП ДОР «Криворізьке БТІ» 05.11.1999 року. Після смерті батька, позивач не може отримати свідоцтво про право на спадщину, оскільки вищевказаний договір купівлі продажу укладений спадкодавцем не був посвідчений нотаріально, тому позивач змушена звернутися з даним позовом до суду. У судове засідання позивач не зявилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, заявлені позовні вимоги підтримала, просить їх задовольнити. Відповідач, повідомлена належним чином у судове засідання не зявилася, до канцелярії суду надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги позивача визнала, просить задовольнити (а.с.58). Треті особи, повідомлені належним чином, у судове засідання не зявилися, представник КП «БТІ» ДОР надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Ухвалою суду від 15.03.2017 року цивільну справу прийнято до розгляду та відкрито провадження. Ухвалою суду від 28.11.2018 постановлено продовжити розгляд справи в порядку загального позовного провадження та проведено підготовче судове засідання. У відповідності до ч.2 ст.\~247\~ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлені такі фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. Відповідно до угоди купівлі-продажу нерухомого майна, укладеного 03.11.1999 року на Апостолівській філії Товарної біржі «Українська», між [PERSON] як продавцем з однієї сторони та [PERSON], як покупцем з іншої сторони, останній придбав житловий будинок № 21 по вул. Войкова в смт. Широке Широківського району Дніпропетровської області, загальною площею 36,9 кв.м. та подвірними побудовами. Вказаний житловий будинок належав продавцю [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом посвідченого державним нотаріусом Широківської державної нотаріальної контори 19.04.1985 року, право власності на яке зареєстровано в Бюро технічної інвентаризації м. Кривого Рогу в реєстраційній Книзі за № 4-140-140. Пунктом 3 цього Договору визначено, що житловий будинок та земельна ділянка продані за 4180 грн., які продавець отримав від покупця до підписання договору. Зазначений договір, відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» від 16.02.1997 року, зареєстровано на товарній біржі 03.11.1999 за № 76659 та не підлягав нотаріальному посвідченню. Відповідно\~до ч.3,4\~ст.\~200\~ЦПК України\~за результатами\~підготовчого провадження\~суд ухвалює\~рішення у\~випадку визнання\~позову відповідачем. Суд вважає, що оскільки спірні правовідносини між сторонами виникли у 1999 році, відповідно до п. 4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, до них належить застосувати положення ЦК УРСР 1963 року, чинного на час їх виникнення. Пунктом 6 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 1 січня 2004 року, визначено, що правила ЦК України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом Згідно зі ст. 71 ЦК УРСР зальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Відповідно до ст. 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Так, позивач дізналася про порушення своїх прав на спадщину на спірне домоволодіння 07.04.2016 року, коли постановою нотаріуса їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на спадкове майно. З позовними вимогами до відповідача позивач звернулася 20.02.2017 року, отже встановлений трирічний строк звернення до суду позивачем не пропущений. Статтею 153 ЦК УРСР1963 року визначено, що договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Відповідно до ст. ст. 224, 225 ЦК УРСР 1963 року, за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених нижче\~умов: якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі ;\~якщо її\~учасниками є\~члени біржі; якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня (ст. 15 ЗУ «Про товарні біржі» у редакції від 16.02.1997 року). Отже, суд приходить до висновку про те, що при укладанні договору між сторонами досягнуто згоди по всім істотним його умовам, які сторони повністю виконали, а саме, продавець отримав грошові кошти, а покупцю передано нерухоме майно і до нього перейшло право власності на житловий будинок. Біржове оформлення договорів купівлі-продажу нерухомості не суперечило діючому на час укладання спірного договору діючому законодавству, що також підтверджується реєстрацією права власності на житловий будинок за позивачем в Криворізькому бюро технічної інвентаризації (а.с.9). При цьому відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна станом на час розгляду справи відомості щодо права власності, інші речові права, іпотеки, обтяження на зазначений житловий будинок відсутні (а.с. 27). За положеннями ст. 227 ЦК УРСР 1963 року, договір купівлі-продажу житлового будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу). Разом з тим, згідно з ст. 15 Закону України «Про товарні біржі» редакцією від 16.02.1993, в редакції, яка діяла на час укладання спірного договору, угоди, зареєстровані на біржі, не підлягали нотаріальному посвідченню. Угода вважалась укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Відповідно до ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР 1963 року, якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, яка потребує нотаріального посвідчення, а інша сторона ухиляється від нотаріального посвідчення угоди, суд вправі за вимогою виконавчої сторони визнати угоду дійсною. В цьому разі подальше нотаріальне посвідчення угоди не потребується. Як розяснено в п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику по справам про визнання угод недійсними з підстав недодержання нотаріальної форми» від 28.04.1978 № 3, визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обовязковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання, застави, купівлі-продажу. Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. [PERSON] помер 31 липня 2015 року, згідно свідоцтва про смерть (а.с.36). Постановою державного нотаріуса від 07.04.2016 року (а.с.7) позивачеві було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої батька [PERSON] на житловий будинок, оскільки вищевказаний договір купівлі продажу укладений спадкодавцем не був посвідчений нотаріально. Відповідно до листа державного нотаріуса, заяву про прийняття спадщини після померлого [PERSON] подала його дочка - позивач, заяв про відмову від прийняття спадщини до нотаріальної контори ніхто не подавав, заповіт не посвідчувався (а.с.40). Відповідно до ч. 1 ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). У відповідності до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно з ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 3 ст. 334 ЦК України право власності на майно по договору, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Порядок проведення державної реєстрації права власності на нерухоме майно здійснюється у порядку, визначеному Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень». Частиною четвертою статті 206\~ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Підстави для відхилення доказів судом відсутні, оскільки подані позивачем докази є належними, допустимими, достовірними та достатніми. Враховуючи те, що угода купівлі-продажу нерухомого майна від 03.11.1999 року фактично відбулася, сторони за цим договором всі свої зобов'язання за договором купівлі-продажу виконали, нерухоме майно належним чином зареєстровано на час укладання угоди, але в наступному нотаріальне посвідчення угоди не відбулося, суд вважає за можливе визнати вищезазначену угоду дійсною. Судові витрати понесені позивачем не відшкодовувати та віднести на її рахунок.

Outcome: approved