Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-24 00:00:00

позивач звернулася до суду з вказаним позовом, який мотивує тим, що на підставі Свідоцтва про право на спадщину від 25 грудня 2001 року, виданого після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] , вона є власником 1/2 частини житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Вважає, що інша 1/2 частина вказаного житлового будинку належить їй як спадкоємцю після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] . В той же час вказує, що у будинку також зареєстрований відповідач [PERSON] , [INFO] , однак фактично за вказаною адресою не проживає, починаючи з 1997 року коли вперше одружився та проживав за адресою місця проживання своєї дружини. Одружившись вдруге відповідач проживав разом з другою дружиною за її місцем проживання, а після другого розлучення взагалі виїхав за кордон. Де на даний час фактично проживає відповідач їй невідомо, однак його реєстрацію у належному їй будинку створює їй проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, які фактично на нього не надаються, але нараховуються, чим відповідно порушені її права. Крім цього зазначає, що не може оформити право власності на належну до будинку земельну ділянку. За наведених обставин вважає припиненим право відповідача [PERSON] на користування житловим приміщенням з огляду на те, що він не проживає за зареєстрованим місцем проживання впродовж тривалого часу (понад 24 роки), не бере участі у витратах по утриманню будинку, тому просить позов задовольнити та визнати відповідача таким, що втратив право користування належним їй житловим приміщенням. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася, однак подала заяву, в якій просила провести судове засідання у її відсутності, розглянути справу за наявними матеріалами, проти ухвалення заочного рішення не заперечила.\~ Відповідач [PERSON] судове засідання не з`явився, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, причину неявки не повідомив, відзив не подав, а тому суд зі згоди позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. У судове засідання представник Перечинської міської ради Закарпатської області як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору не з`явився, попередньо подавав суду заяву, в якій просив проводити розгляд справи без участі представника ради, та задовольнити позов у разі, якщо [PERSON] не являється співвласником будинку [ADDRESS] . Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до такого висновку. Судом встановлено, що між сторонами виникли правовідносини щодо користування житлом, а саме приміщенням будинку, власником якого являється позивач. Реєстрація місця проживання хоча і не спричиняє за собою виникнення права користування житловим приміщенням, проте обмежує майнові інтереси власника, пов`язані з правом розпорядитися ним. Статтею 72 ЖК України передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Втрата права користування житловим приміщенням тягне за собою наслідки у вигляді скасування реєстраційного запису про реєстрацію фізичної особи за певним місцем проживання. У судовому засіданні встановлено, що на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 25 грудня 2001 року позивач [PERSON] є власником однієї половини (1/2) житлового будинку [ADDRESS] . Вказане також стверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 32969343 від 25 січня 2012 року. Також встановлено, що у зазначеному будинку зареєстрований відповідач [PERSON] , [INFO] , що стверджується довідкою Перечинської міської ради Закарпатської області № 126 від 17 травня 2021 року, що у свою чергу перешкоджає позивачу користуватися та розпоряджатися своїм майном. Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до приписів ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав (правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 16 листопада 2016 року, справа № 6-709цс16). Відтак, за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 Цивільного кодексу України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 Житлового кодексу України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 Цивільного кодексу України, передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 Цивільного кодексу України, статей 150, 156 Житлового кодексу України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік (правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 16 листопада 2016 року, справа № 6-709цс16). Верховний Суд України у Постанові від 15 травня 2017 року, справа № 734/387/15-ц, зауважив, що «право користування житловим приміщенням може виникати та існувати лише в членів сім`ї власника будинку»; «право відповідачки на користування чужим майном (спірним житловим будинком) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень ч. 2 ст. 406 Цивільного кодексу України». Аналогічна правова позиція вбачається у постанові Верховного Суду від 27 лютого 2019 року по справі справа № 357/7940/16-ц. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. 77-80 ЦПК України. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, аналізуючи наявні в матеріалах справи докази,

Outcome: approved