Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-21 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про відшкодування майнової і моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я, в якій просить суд стягнути з відповідача на користь [PERSON] майнову шкоду завдану здоров`ю позивача в сумі 10000,00 грн і моральну шкоду в сумі 50000,00 грн; зобов`язати відповідача вжити необхідних заходів щодо собаки задля попередження таких випадків у майбутньому, необхідних для безпеки громадян, носіння намордника та перешкоджання її самовигулу на вулиці тощо; попередити про відповідальність за вчинення повторного правопорушення та наслідки від цього згідно Закону. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що [PERSON] є пенсіонеркою та проживає за адресою: [ADDRESS] . По сусідству з позивачем, у житловому будинку по [ADDRESS] проживає [PERSON] , яка у дворі свого будинку утримує собаку (німецька вівчарка - собака бійцівської породи). 04.05.2020 позивач спілкувалася з сусідкою [PERSON] та несподівано до [PERSON] на вулиці підбігла собака відповідача, збила її з ніг на землю та покусала за ногу, чим нанесла важкі рвані рани. Позивач зазначає, що ні відповідач, ані інші члени її сім`ї у момент нападу та негайно після цього не спромоглися підійти аби надати їй допомогу та переконатися у тому, що пошкодження завдані [PERSON] собакою не погрожують її життю та здоров`ю. В цей же день позивач звернулася за медичною допомогою до травматологічного відділення КНП «Міська лікарня № 3», де їй зупинили кровотечу та зробили перев`язку. У зв`язку з нанесеними травмами позивач перебуває на лікування в лікарні, проходить необхідні лікувальні процедури, які коштують їй витрат. [PERSON] вказує, що їй 87 років і цими ранами їй нанесено не тільки фізичні, а й моральні страждання, крім того невідомо як ці рани та їх наслідки вплинуть на її здоров`я у майбутньому. Позивач зазначила, що для лікування ноги вона купила медикаментів на 708,35 грн, а одне звернення до лікаря на перев`язку разом з транспортними витратами на таксі у два боки становлять 110,00 грн, всього ж транспортні витрати станом на 10.06.2020 склали 870,00 грн. Як вказує [PERSON] поїздок їй ще треба багато, тому важко визначити скільки саме буде необхідно ще коштів. Крім того, внаслідок неправомірних дій, безвідповідальності, допущення ситуації з собакою, яка нанесла фізичні травми, поставлення під загрозу життя та здоров`я позивача, ненадання відповідачем допомоги після події, [PERSON] завдано моральної шкоди, яку вона оцінює в 50000,00 грн та яка полягає у фізичному болі та моральних стражданнях. 17.06.2020 ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова позовну заяву залишено без руху з наданням строку на усунення недоліків (а.с. 19-20). 01.07.2020 ухвалою суду прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі, призначено судове засідання (а.с. 27-28). 14.07.2020 ухвалою суду, відповідно до п.2 ч.2 ст. 223 ЦПК України, відкладено судове засідання (а.с. 37-38). 27.10.2020 у судовому засіданні ухвалою суду, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, задоволено клопотання представника позивача щодо виклику свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с. 74-91). Позивач [PERSON] подала до суду заяву щодо розгляду справи без її участі (а.с. 69). Представник позивача - адвокат Панченко Е. В., який діє на підставі ордеру, у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив задовольнити їх, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Відповідач у судовому засіданні заперечувала проти позовних вимог, надала відзив на позовну заяву. У відзиві зазначено, що 04.05.2020 собака [PERSON] несподівано вискочила з двору на вулицю. На той момент [PERSON] стояла на вулиці біля сусідки відповідача - [PERSON] . Побачивши собаку, остання заскочила у калитку свого двору, а позивач залишилась на вулиці і почала розмахувати руками в сторону собаки та ступаючи назад зачепившись впала, а собака злякавшись її рухів руками, підскочила та мордою ткнула позивача в ногу, після чого повернулась до двору. В той же день через деякий час до відповідача прийшла донька позивача та сказала, що її мати покусала собака відповідача, вони їздили до лікарні і в неї дуже тече кров, також вимагала довідку відносно собаки щодо ознак сказу. Після цього [PERSON] намагалася надати позивачу допомогу, але остання тільки сварилася та не мала наміру вислухати відповідача. Також, як зазначає відповідач, вона на другий день пред`явила [PERSON] довідку про те, що при огляді тварини клінічних ознак сказу у собаки відповідача не було. Відповідач вважає, що позивачем не надано суду належних доказів, що нею на лікування витрачено 10000,00 грн, які остання просить стягнути з [PERSON] . Відповідач згодна сплатити позивачу ту суму, яку вона дійсно витратила після відвідування лікаря, у разі обґрунтованості таких витрат. Щодо стягнення з відповідача розміру завданої моральної шкоди в сумі 50000,00 грн, то, на думку [PERSON] , позивач не обґрунтувала таку суму та не надала доказів стосовно важкості вимушених змін у її життєвих та виробничих відносинах (а.с. 43-45). Стороною позивача надано відповідь на відзив, в якому вказано, що відповідачем по справі для спростування позовних вимог не надано жодних письмових доказів. Крім того, у своєму відзиві [PERSON] визнала напад її собаки на позивача. Щодо понесених позивачем матеріальних витрат, зокрема транспортних витрат на послуги таксі, то позивач зазначає, що взяти такі квитанції дуже важко. З приводу моральної шкоди у 50000,00 грн позивач зазначає, що саме в таку суму оцінює своє моральне та фізичне страждання внаслідок нападу собаки та заподіяним ранам, враховуючи свій вік (87 років) та стан здоров`я, необхідне тривале лікування протягом року та оздоровлення (а.с. 57-61). Вислухавши представника позивача, відповідача, показання свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , дослідивши матеріали справи, докази надані в обґрунтування позову, суд дійшов наступних висновків. Виходячи з вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] є власником собаки породи німецька вівчарка, яка 04.05.2020 здійснила напад на позивача [PERSON] , внаслідок чого остання отримала тілесні ушкодження: укушені рани правого стегна, що підтверджується довідкою лікаря КНП «Міська лікарня № 3» Харківської міської ради від 04.05.2020 (а.с. 9). У вказаній довідці лікаря також вказано, що анамнез щеплень проти правця уточнити за місцем мешкання (а.с. 9). Згідно довідки первинного огляду тварини від 05.05.2020, виданої Обласною державної лікарнею ветеринарної медицини м. Харкова, собака породи німецька вівчарка, власником якої є [PERSON] , станом на 05 травня 2020 р. клінічних ознак сказу не має (а.с. 10). Як вбачається з фотознімку, на якому зображено рани від укусу, станом на 06.05.2020 та 25.05.2020 у позивача на стегні була гематома (а.с. 8). У зв`язку з вказаною подією [PERSON] понесла витрати на лікування, вартість яких склала 748,40 грн, що підтверджується копіями чеків із аптечних пунктів, оригінали яких досліджено у судовому засіданні (а.с. 11-12). Свідок [PERSON] , яка є донькою позивача, у судовому засіданні пояснила, що 04.05.2020 її матір вкусила собака відповідача за стегно з внутрішньої сторони та свідок впродовж півтори години намагалася зупини кровотечу, яка була дуже сильною. Згодом свідок разом з позивачем поїхали до лікаря, де [PERSON] зробили перев`язку. Наступного дня вони також взяли таксі та поїхали в лікарню на перев`язку, де позивача поставили на облік. 05.05.2020 свідок пішла до відповідача та віддала їй направлення на обстеження собаки, потім відповідач віддала [PERSON] довідку. Свідок зазначали, що у позивача була дуже велика гематома та синець на всю праву ногу, вони двічі на тиждень їздили на таксі на перев`язку, а через півтора місяці лікар дозволив раз на тиждень приїздити на перев`язку. [PERSON] зробили щеплення. Проте, чеки вони стали збирати не одразу, оскільки були у стані стресу. З пропозицією допомогти відповідач до позивача не приходила. Свідок [PERSON] , яка є сусідкою відповідача, у судовому засіданні пояснила, що в травні 2020 р. [PERSON] прийшла до неї та вони стояли розмовляли біля дому, коли з двору відповідача вибігла собака. Свідок запропонувала позивачеві зайти у її двір та сама зайшла, калитка зачинилася і свідок почула крик [PERSON] . Свідок вийшла за двір і позивач сказала, що її вкусила собака. [PERSON] зазначила, що на правому стегні позивача був укус від собаки. Крім того, свідок вказала, що раніше на неї кидалась собака відповідача, але не кусала її (це було в 2020 році). Також свідку відомо, що вказана собака раніше рвала одяг у інших людей. Свідок [PERSON] , який є чоловіком свідка [PERSON] та сусідом відповідача, у судовому засіданні пояснив, що навесні 2020 року підвозив [PERSON] та дізнався від дружини, що позивача укусила за ногу собака. Донька позивача попросила свідка відвезти їх у лікарню, що й зробив свідок. [PERSON] зробили перев`язку, в неї була сильна кровотеча. Свідок зазначив, що відвозив у лікарню позивача увечері близько 21 - 22 години, а собака вкусила її вдень. Однак, донька позивача сказала йому, що телефонувала лікарю та намагалася сама зупинити кровотечу. Також, [PERSON] зазначив, що з 2018 на 2019 рік ця ж собака вибігла до невідомої йому жінки та порвала їй дублянку. Ця собака живе у дворі, де проживає відповідач. Згідно з ч. 2 ст. 180 ЦК України, правила поводження з тваринами встановлюються законом. Статтею 9 Закону України «Про захист тварин від жорстокого поводження» встановлено, що особа, яка супроводжує тварину, зобов`язана забезпечити безпеку оточуючих людей і тварин, а також майна від заподіяння шкоди супроводжуваною домашньою твариною; при супроводженні домашніх тварин не допускається залишати їх без нагляду. Фізичні та юридичні особи, які утримують домашніх тварин, зобов`язані дотримуватися вимог нормативно-правових актів, санітарно-гігієнічних і ветеринарних норм та правил, а також не допускати порушень прав і законних інтересів інших фізичних і юридичних осіб та не створювати загрози безпеці людей, а також інших тварин. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Частиною 5 ст. 1187 ЦК України передбачено, що особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Згідно п. 2 Постанови Пленуму ВСУ від 27.03.1992 № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (зі змінами), згідно якого шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Відповідно до п. 4 вказаної Постанови джерелом підвищеної небезпеки, належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену імовірність заподіяння шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність по використанню, транспортуванню, зберіганню предметів, речовин і інших об`єктів виробничого, господарського чи іншого призначення, які мають такі ж властивості. Майнова відповідальність за шкоду, заподіяну діями таких джерел, має наставати як при цілеспрямованому їх використанні, так і при мимовільному прояву їх шкідливих властивостей (наприклад, у випадку заподіяння шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля). Під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). Що також передбачено пунктами 4, 5, 6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01.03.2013 № 4. З огляду на презумпцію вини заподіювача шкоди (ч. 2 ст. 1166 ЦК України) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч. 5 ст. 1187, п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України ). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є заподіювача шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду. Відносини, що виникають у результаті завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки, традиційно виділяють у спеціальний делікт у зв`язку з особливостями механізму завдання шкоди, а також умовами виникнення обов`язку таку шкоду відшкодувати. Порядок та умови відшкодування шкоди безпосередньо встановлено ЦК України, відповідно до якого умовами відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є протиправність поведінки заподіювача шкоди; наявність цієї шкоди у потерпілого і причинного зв`язку між ними. При цьому слід враховувати, що особливі правила ст. 1187 ЦК України діють тоді, коли шкоду завдано тими властивостями об`єкта, через які діяльність із ним визнається джерелом підвищеної небезпеки. Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володільця небезпечного об`єкта буде зобов`язано відшкодувати шкоду незалежно від вини цієї особи. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки. Судом встановлено, що собака, яка покусала позивача, була породи «вівчарка німецька», вказана порода відноситься до Переліку порід собак, відповідальність власників яких підлягає обов`язковому страхуванню за шкоду, яка може бути заподіяна третім особам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 09.07.2002 N 944. Отже, відповідач на підставі ст. 1184 ЦК України, повинна відшкодувати шкоду, завдану внаслідок нападу собаки бійцівської породи. Суд зазначає, що утримуючи собаку, її господар має знати і розуміти не тільки свої права, але й обов`язки, і усвідомлювати необхідність їх узгодження з правами і свободами інших людей. Не дотримуючись цих принципових положень, порушуючи відповідні правила поводження з собаками, ставлячи життя і здоров`я інших людей в небезпеку, господар собаки порушує свій конституційний обов`язок, закріплений у ст. 68 Конституції України, де зазначено, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. А згідно зі ст. 66 Конституції України кожен зобов`язаний відшкодовувати завдані ним збитки. За положеннями ст. 180 ЦК України тварини є особливим об`єктом цивільних прав, на який поширюється правовий режим речі. Тобто собака є майном, об`єктом права власності людини, яке остання здійснює відповідно до закону на власний розсуд, незалежно від волі інших осіб. І як власнику речі (собаки) згідно зі ст. 317 ЦК України лише її господарю належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. У частині 5 статті 319 ЦК України зазначається, що власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства. Усвідомлення цього власником та здійснення свого права власності лише в межах та порядку, встановленому законом, є необхідним для убезпечення інших людей від негативних наслідків, які може спричинити недбале використання свого права власності на собаку господарем. Щодо визначення суми матеріальних збитків в 10000,00 грн, то представником позивача зазначено, що окрім понесених витрат на лікування, що підтверджуються квитанціями, позивачем в майбутньому також будуть витрачені кошти на лікування нанесених їй ушкоджень, прийоми у лікаря та транспортні послуги служби таксі. Однак дані міркування жодними належними доказами не підтверджено, а визначення стороною позивача таких витрат на майбутнє судом не приймаються. Крім того, судом вставлено, що на стаціонарному лікуванні внаслідок отриманих ушкоджень [PERSON] не перебувала. Посилання сторони позивача на отримання рваних ран документального підтвердження у судовому засіданні також не знайшли. При цьому, судом відзначається, що в порушення вимог ч. 1 ст. 76 ЦПК України, будь-яких належних доказів , на підставі яких суд міг би встановити необхідність продовження лікування позивача, суду не надано, та судом їх наявності не встановлено. Поряд з цим, відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Свобода в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, відноситься до основної засади судочинства відповідно (п. 3 ч. 1 ст. 129 Конституції України). Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог, на підставі доказів, поданих учасниками і витребуваних судом, позивачі розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частиною 2 статті 77 ЦПК України визначено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами, як письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів, показаннями свідків. Згідно з ч. 1 ст. 77, ч. 2 ст. 78, ст. 79 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Таким чином, надання доказів, які мають бути належними, допустимими та достовірними з метою підтвердження своїх вимог та заперечень є процесуальним обов`язком сторін у справі. При цьому, відповідно до ч. 7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. У відповідності до частини другої статті 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Слід також зазначити, що суду не заявлялось позивачем письмових або усних заяв чи клопотань про витребування, надання або долучення до матеріалів справи будь-яких інших доказів, крім тих, що наявні в матеріалах справи, на підтвердження обґрунтувань та вимог позову щодо нанесення [PERSON] собакою відповідача рваних ран, а також понесення позивачем матеріальних витрат у розмірі 10000,00 грн. Пунктом 4 ст. 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. З огляду на викладене вище, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог та підстав позову, наданих позивачем доказів, та оцінивши наявні у справі докази на предмет їх належності, достовірності та достатності, аналізуючи встановлені у справі обставини, та приймаючи до уваги відсутність доказів на доведеність вимог позову в частині стягнення з відповідача майнової шкоди саме в розмірі 10000,00 грн, суд приходить до висновку щодо часткового задоволення позовних вимог. Матеріалами справи підтверджено, що [PERSON] на придбання медикаментів задля лікування нанесених їй ушкоджень, у зв`язку з подією, що мала місце 04.05.2020, понесено витрати у розмірі 748,40 грн. Отже, в частині стягнення з відповідача майнової шкоди завданої здоров`ю [PERSON] в розмірі 748,40 грн підлягають задоволенню, оскільки знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду справи. Крім того, позивач просила стягнути з [PERSON] завдану їй моральну шкоду, яку вона оцінює в 50000,00 грн та яка полягала у фізичному болі та моральних стражданнях, яких зазнала [PERSON] у зв`язку з ушкодженням здоров`я та внаслідок отриманих травм, які поставили під загрозу її життя, а також у зв`язку з ненаданням їй допомоги відповідачем після події з счобакою. Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, незалежно від вини фізичної особи, яка її завдала у випадку якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. За змістом ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від: 1) характеру правопорушення; 2) глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації; 3) ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування; 4) інших обставин, які мають істотне значення. У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Так, відповідно до п. 3 Постанови, під моральною шкодою належить розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Вона може проявлятися у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Згідно з ч. 2 п. 5 Постанови доведенню підлягають: наявність моральної шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, наявність вини останнього в заподіянні шкоди. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог, залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, враховуючи істотність вимушених змін у їх життєвих стосунках, наміру, з яким діяв відповідач. Таким чином, судом встановлено, що у зв`язку з нанесенням [PERSON] тілесних ушкоджень собакою, власником якої є [PERSON] , позивачу завдано моральної шкода. Разом з тим, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди суд приймає до уваги, що в матеріалах справи відсутні докази щодо нанесених рваних ран та загрози життю позивача, потреби в оперативному втручанні, на які вона посилається в позові, викликані укусами собаки відповідача, тяжкість вимушених змін у її життєвих стосунках, а також причини неможливості організувати повсякденне життя. Проте, суд вважає, що розмір заявленої моральної шкоди є завищеним. Враховуючи вимоги розумності, справедливості та ступінь моральних страждань позивача, яка є літньою людиною, пенсіонеркою, суд доходить висновку про необхідність визначити розмір відшкодування моральної шкоди в сумі 3000,00 грн, що підлягає стягненню з відповідача та, на думку суду, є справедливим і достатнім для компенсації понесених [PERSON] страждань та переживань. Таким чином, в цій частині позовні вимоги також підлягають частковому задоволенню. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують в державах учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень (Проніна проти України, № 63566/00, пр. 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 р.). Отже, суд відмовляє у задоволенні інших заявлених позовних вимог у зв`язку з обранням позивачем неефективного способу захисту порушених прав. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Пунктом 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи. Отже, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір за вимогу про відшкодування моральної шкоди у розмірі 50,45 грн. У відповідності до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. З урахуванням чого, з відповідача підлягає стягненню в дохід держави судовий збір у розмірі 62,93 грн за вимогу про відшкодування майнової шкоди. Одночасно суд зазначає, що як вбачається з квитанції N 5901\\з9 від 12.06.2020, [PERSON] за подання даного позову сплачено судовий збір у розмірі 2102,00 грн за вимогу про відшкодування моральної шкоди у розмірі 50000,00 грн (а.с. 6), тоді як відповідно до ставок судового збору на 2020 рік за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір у розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (840,80 грн) та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (10510,00 грн). Таким чином за дану вимогу судовий збір склав 840,80 грн. Однак, позивачем надмірно сплачені кошти в розмірі 1261,20 грн (2102 - 840,80 = 1261,20). Згідно ч. 2 ст. 133 ЦПК України, розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. У відповідності до п. 1 ч. 1, ч. 2 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду, зокрема, в разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. В цьому випадку судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 42 своєї постанови № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року зі змінами, внесеними 25.09.2015, роз`яснив судам, що статтею 7 Закону України «Про судовий збір» № 3674-VI від 08 липня 2011 року врегульовано загальні питання повернення сплачених сум судового збору з підстав, визначених цією статтею, і перелік яких є вичерпним. Питання про повернення сплаченої суми судового збору вирішується судом за результатами розгляду справи за клопотанням особи, яка його сплатила, що відповідає принципу диспозитивності цивільного судочинства (частина перша статті 7 Закону № 3674-VI «Про судовий збір»). Про таке повернення зазначається: в ухвалі, якою заява повертається або відмовляється у відкритті провадження у справі, за подання якої сплачується судовий збір; у резолютивній частині судового рішення, яким закінчується розгляд справи по суті (при цьому в його мотивувальній частині наводяться підстави повернення сум судового збору згідно із Законом № 3674-VI); в ухвалі про повернення сум судового збору, постановленій як окремий процесуальний документ. Відповідно до п. 44 Постанови, питання щодо повернення сплаченої суми судового збору в будь-якому разі вирішується судом, який вирішував питання, пов`язані з відкриттям провадження у справі, чи розглядав справу, навіть якщо таку сплату помилково здійснено не за місцем розгляду справи. Таким чином, з урахуванням вищезазначеного, позивачу підлягає поверненню надлишково сплачений судовий збір у сумі 1261,20 грн. Виходячи з положень ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» повернення сплаченої суми судового збору здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної фінансової політики. На підставі викладеного та

Outcome: partial