Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-15 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом [PERSON], за участю третьої особи [PERSON] про визнання заповіту недійсним та визнання права на частку у спадковому майні, мотивуючи свої вимоги тим, що 02.06.1994 року [PERSON], перебуваючи у шлюбі з [PERSON] купив квартиру [ADDRESS], яка в подальшому була реконструйована. За позовною заявою [PERSON] шлюб між ними був розірваний. Оскільки подружжя давно не проживало разом, спільного господарства не вело, колишня дружина не мала жодного відношення до придбаної квартири, ні до зведених прибудов. З метою заволодіння власністю [PERSON], [PERSON] неодноразово зверталась до правоохоронних органів з заявами, що в подальшому призвело до того, що [PERSON] склав заповіт та розпорядився належним йому майном з метою уникнення подальших суперечок зі сторони колишньої дружини [PERSON] Заповіт був складений а ім'я [PERSON] без наміру наділення особи відповідними правами та складався під тиском колишньої дружини. 26.02.2011 року між [PERSON] та позивачем був укладений шлюб, після чого чоловік їй повідомив про наявність оскаржуваного заповіту та причини його складання. Однак [PERSON] не скасував заповіт з причин уникнення тиску зі сторони колишньої дружини. [INFO] [PERSON] помер. Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді квартири [ADDRESS] на 1/3 частину якої вона має право як спадкоємець першої черги за законом. Позивач просить звернути увагу суду на обставини загибелі спадкодавця, який помер рятуючи життя дружини та просить застосувати аналогію права, оскільки відповідно до ч.1 ст. 1224 ЦК України, законодавець передбачив лише ті обставини за яких особи які умисно позбавили життя спадкодавця, не мають права на спадкування. Третя особа [PERSON] звернулася до суду з позовом, відповідно до вимог якого просить визнати недійсним заповіт, складений [PERSON] на користь [PERSON], посвідчений 31 березня 2007 року [PERSON], державним нотаріусом Першої одеської нотаріальної контори за реєстром №2-245, в частині розпорядження щодо квартири [ADDRESS] без урахування частки подружжя в спільному майні подружжя, мотивуючи свої вимоги тим, що обидві сторони спору є порушниками її прав та інтересів, сперечаючись про право, яке на думку третьої особи частково належить їй. 10.10.1981 року позивач [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] В шлюбі вони виховали двох дітей. Коли діти стали дорослими родина потребувала поліпшення житлових умов. 02.06.1994 року за договором купівлі-продажу в якому покупцем зазначений [PERSON] подружжя набуло у власність двокімнатну квартиру загальною площею 44,5 кв.м., розташовану в одноповерховому аварійному флігелі за адресою [ADDRESS]. Факт реєстрації майна, набутого за час шлюбу, на ім'я лише одного з подружжя, не перетворює режим володіння таким майном зі спільної сумісної на приватну і не усуває подружжя із кола власників. З часом, відремонтували квартиру та звели над нею другий поверх з мансардою, що підтверджується технічними паспортами. 10.09.2002 року за позовом дружини у судовому порядку шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. За життя [PERSON] не докладав зусиль щодо прийняття в експлуатацію та реєстрацію в БТІ самовільно зведених над квартирою другого та третього поверхів, що змусило [PERSON] у 2005 році звернутися з позовом до Одеської міськради про визнання права власності на реконструйовану квартиру за [PERSON] та [PERSON] спір щодо надбудови над квартирою досі не вирішено. До Шостої Одеської нотаріальної контори м. Одеси [PERSON] було подано заяву про видачу свідоцтва про право власності на частку в їх спільному майні. Нотаріус повідомив, що [PERSON] на користь [PERSON], 31 березня 2007 року складено заповіт за яким він розпорядився всією квартирою [ADDRESS]. Відповідачі не визнають права позивача на частку в спільному майні подружжя, але жоден з відповідачів не звертався з позовом до [PERSON] з позовом про припинення права спільної власності, також колишній чоловік не звертався з позовами до [PERSON] про визнання особистої власності на спірну квартиру. За клопотанням відповідача [PERSON] було зупинено провадження по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права загальної спільної власності колишнього подружжя на частину самовільно реконструйованої квартири, а саме надбудову двох поверхів, до з'ясування кола правонаступників. Позивач, представник позивача в судовому засіданні позовну заяву підтримали та просили задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. У задоволенні вимог третьої особи про визнання недійсним заповіту, в частині розпорядження квартирою без урахування частки подружжя в спільному майні подружжя просять відмовити у повному обсязі. Третя особа, представник третьої особи в судовому засіданні позовну заяву третьої особи підтримали та просили її задовольнити у повному обсязі. Проти задоволення позовної заяви позивача не заперечували. Представники відповідача в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовної заяви [PERSON] до [PERSON], за участю третьої особи [PERSON] про визнання заповіту недійсним та визнання права на частку у спадковому майні, позовної заяви третьої особи [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним заповіту, в частині розпорядження квартирою без урахування частки подружжя в спільному майні подружжя, посилаючись на те, що складання заповіту на ім'я [PERSON] відповідало волевиявленню [PERSON], заповіт складений без порушень вимог щодо його форми та посвідчення, скасований заповідачем не був, а тому підстав для його скасування немає. Стосовно позовних вимог [PERSON], то позивач не надала жодного доказу в обґрунтування своїх вимог, а тому у задоволенні позовних вимог їй необхідно відмовити за безпідставністю. Стосовно позовних вимог третьої особи, то відповідач вважає, що [PERSON] не є належним позивачем по цій справі, оскільки немає права претендувати на майно, що залишилося після [PERSON], так як квартира не є спільним майном колишнього подружжя [PERSON] і [PERSON] Квартира [ADDRESS] була придбана 02 червня 1994 року за особисті гроші [PERSON], оскільки на той час вже шлюбних відносин між [PERSON] та [PERSON] не було, вони мешкали окремо, спільного господарства не вели з 1991 року. [PERSON] разом із спільними дітьми ще до моменту придбання вказаної квартири до 2005 року не проживала за вказаною адресою. 10 квітня 2002 року (справа №2-1050, суддя Жуковський О.Г.) по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розділ майна суд виніс ухвалу про закриття провадження по справі. На ухвалу суду від 10 квітня 2002 року апеляційна скарга в установлений законом строк подана не була, тобто судове рішення набрало чинності. В зв'язку з чим, спір про розділ майна між [PERSON] та [PERSON] вже вирішений. Тому, власником спірної квартири був тільки [PERSON] Вислухавши сторони, свідків [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом в судовому засіданні встановлено, що 10.10.1981 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 10.10.1981 року, актовий запис №69. 02.07.1994 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме квартири [ADDRESS]. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси №2-599 від 25.03.2003 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний та на підставі якого [PERSON] було видане Відділом РАГС Приморського районного управління юстиції м. Одеси свідоцтво про розірвання шлюбу серії [NUMBER], актовий запис №338 від 10.09.2002 року. 31.03.2007 року [PERSON] був складений заповіт, відповідно до тексту якого, він заповідав [PERSON] все належне йому майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі, все те, що на день смерті буде йому належати і на що він за законом матиме право, в тому числі на належну йому квартиру [ADDRESS]. Текст заповіту ним прочитано уголос і підписано особисто. Заповіт було посвідчено державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори [PERSON] Особу заповідача встановлено, дієздатність перевірено та зареєстровано в реєстрі №2-245. 26.02.2011 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER], видане Першим Приморським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, актовий запис №70. 23.07.2012 року [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER], виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Одесі Одеського міського управління юстиції, актовий запис №7103. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина. До майна померлого 23.07.2012 року [PERSON] 03.08.2012 року Шостою Одеською державною нотаріальною конторою була заведена спадкова справа №478/2012. З метою прийняття спадщини після померлого [PERSON] до Шостої Одеської державної нотаріальної контори звернулися сестра померлого [PERSON], відповідач [PERSON], третя особа [PERSON], позивач [PERSON], син померлого [PERSON] Донька [PERSON] відмовилась від належного їй права на спадщину після смерті батька на користь сина спадкодавця [PERSON] Листом Шостої Одеської державної нотаріальної контори від 22.01.2013 року за №73/02-14 [PERSON] було повідомлено, що спадкодавець [PERSON] залишив заповіт не на її користь, а також у померлого є спадкоємці першої черги згідно ст.1261 ЦК України, що позбавляє її права на отримання спадщини. [PERSON], [PERSON] Шостою Одеською державної нотаріальною конторою було повідомлено що спадкодавець [PERSON] залишив заповіт не на їх користь. [PERSON] Шостою Одеською державною нотаріальною конторою було відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на ? частку в спільному майні подружжя, а саме на квартиру [ADDRESS], оскільки згідно даних пошуку в Єдиному реєстрі заборон знайдені арешти на вказану квартиру, що унеможливлює, згідно діючого законодавства України, видати Свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя. 28.01.2013 року Шостою Одеською державною нотаріальною конторою була винесена постанова про відмові у вчиненні нотаріальної дії, якою [PERSON] було відмовлено у видачі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом на квартиру [ADDRESS], яка належала [PERSON], посилаючись на те, що 24.01.2013 року за вих.№111/02-14, [PERSON] спадкоємиці за заповітом, був наданий лист з проханням надати до нотаріальної контори оригінали правовстановлюючих документів на спадкове майно, однак оригінали правовстановлюючих документів [PERSON] до нотаріальної контори надані не були. Як було встановлено в судовому засіданні оригінал правовстановлюючого документу на спірну квартиру перебувають у [PERSON], яка підтвердила даний факт в судовому засіданні, про що було відомо сторонам. Судом встановлено, що правовідносини, що склалися між сторонами, врегульовані Цивільним Кодексом УРСР (1963 року), Цивільним Кодексом України, Кодексом про шлюб та сім'ю України. Позивач [PERSON] була дружиною померлого 23 лютого 2012 року [PERSON], тобто є спадкоємцем першої черги за законом. На її думку 31 березня 2007 року [PERSON] склав нотаріально посвідчений заповіт на ім'я [PERSON] у зв'язку з важкими життєвими обставинами. Згідно заповіту від 31 березня 2007 року, [PERSON], на випадок своєї смерті робив розпорядження, яким усе своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі, все те, що на день смерті буде йому належати і на що він за законом матиме право, в тому числі належну йому квартиру [ADDRESS], заповідав [PERSON], 1955 року народження. [PERSON] вважає, що [PERSON] не переслідував ціль наділити правом на спадок громадянку [PERSON], а метою його було захистити себе, а у подальшому і позивача [PERSON] від посягань та знущань зі сторони [PERSON]. З цього приводу [PERSON] просить визнати недійсним заповіт складений [PERSON] від 31 березня 2007 року на ім'я [PERSON], та визнати право власності у порядку спадкування за законом на 1/3 частину квартири [ADDRESS] за [PERSON] після смерті [PERSON], померлого [INFO]. У позові як на підставу задоволення позивач [PERSON] посилається на норми матеріального права, що передбачені ст.ст.216, 233, ч.1, 2 ст.234, ч.1 ст.236 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Позивач [PERSON] просить визнати недійсним заповіт з двох підстав: як правочин, який вчинено під впливом тяжкої обставини, та фіктивним правочином, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, що заборонено законом. Суд критично ставиться до вищезазначених доводів [PERSON], оскільки, як зазначалося в судовому засіданні представником позивача, що тиск зі сторони [PERSON] припинився відразу як вона дізналася про складання заповіту на ім'я [PERSON], що також знайшло своє підтвердження у наданих для огляду в судовому засіданні відмовних матеріалів, винесених Приморським РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області та суд вважає, що у [PERSON] не було жодних перешкод у складанні нового заповіту на ім'я [PERSON] у період з 2007 року по день смерті - 2012 року. Суд також зазначає, що згідно ч.1 ст.1257 ЦК України, заповіт, складений особою, яка не мала на це право, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Частиною 2 цієї статті визначено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Відповідно до п.18 постанови Пленуму ВСУ від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров'я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу (стаття 145 ЦПК). Правочин, вчинений під впливом тяжкої обставини (ст.233 ЦК України), характеризується такими ознаками: 1. Особа вчиняє такий правочин під впливом тяжкої для неї обставини. 2. Особа вчиняє не просто невигідний правочин, а саме правочин на вкрай невигідних для себе умовах. 3. Особа вчиняє такий правочин добровільно. 4. Особа усвідомлює, що вчиняє такий правочин на вкрай невигідних для себе умовах. 5. Друга сторона повинна усвідомлювати, що контрагент перебуває під впливом тяжкої обставини і вчиняє правочин вимушено, та скористатися цим. Фіктивний правочин (ст.234 ЦК України) вчиняється його учасниками без наміру виникнення, зміни або припинення цивільних справ і обов'язків, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. [PERSON] не надала жодного доказу в обґрунтування своїх позовних вимог. Суд також критично відноситься до показань свідків [PERSON], [PERSON], оскільки останні не приймали участь при складанні та посвідченні заповіту від 31 березня 2007 року, безпосередньо не приймали участь у обговоренні причин складання такого заповіту, його виконання, відомості їм стали відомі від померлого [PERSON], якого вже неможливо допитати у якості свідка або сторони недійсного правочину. Діючим законодавством не передбачено отримання права власності на спадкове майном без відмови у оформлені свідоцтва права на спадкування нотаріусом. Також згідно п.22 постанови Пленуму ВСУ від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», за наявністю умов для одержання в нотаріальної конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягає. [PERSON] не надала до суду належних доказів про відмову нотаріусом у оформлені свідоцтва про право на частку спадщини, що відкрилася після смерті [PERSON]. При цьому, судом заповіт не визнавався недійсним. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків,встановлених ст.61 цього Кодексу. Тому, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову [PERSON] в повному обсязі. Третя особа, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, [PERSON] свої позовні вимоги про визнання заповіту від 31 березня 2007 року недійсним в частині розпорядження щодо квартири [ADDRESS] без урахування частки подружжя в спільному майні подружжя, обґрунтовує вимогами ст.ст.60, 68 СК України, ст.368 ЦК України. Суд приходить до висновку, що третя особа, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, [PERSON] просить застосувати до спірних правовідносин норми матеріального права, які не підлягають застосуванню до спірних правовідносин. Судом встановлено, сторони проти цього не заперечують, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний 25 березня 2002 року. Тобто, до спірних правовідносин необхідно застосовувати норми матеріального права Цивільного Кодексу УРСР (1963 року) та Кодексу про шлюб та сім'ю України. Приморським районним судом м. Одеси 10 квітня 2002 року (справа 2-1050, суддя Жуковський О.Г.) по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна винесено ухвалу про закриття провадження по справі. На ухвалу суду від 10 квітня 2002 року апеляційна скарга в установлений законом строк подана не була, тобто ухвала суду набрала законної сили. З вищезазначеного суд приходить до висновку, що спір про розділ майна між [PERSON] та [PERSON] вже був вирішений. Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Також судом встановлено, що [PERSON] просить визнати недійсним заповіт, складений [PERSON] на ім'я [PERSON] недійсним саме в частині ? частки квартири [ADDRESS] без урахування частки подружжя в спільному майні подружжя, що не може бути задоволено судом. Суду не було наведено доводів чи обставин, які б викликали сумнів стосовно тієї обставини, що при складанні заповіту на [PERSON], [PERSON] не розумів правових наслідків, його складання та відсутністю волевиявлення їх настання. З урахуванням вищевказаного, оцінивши встановлені по справі обставини у всій їх сукупності, суд вважає що у задоволенні позовної заяви [PERSON] до [PERSON], за участю третьої особи [PERSON] про визнання заповіту недійсним та визнання права на частку у спадковому майні, позовної заяви третьої особи [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним заповіту, в частині розпорядження квартирою без урахування частки подружжя в спільному майні подружжя, необхідно відмовити у повному обсязі.

Outcome: dismissed