Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-30 00:00:00

Позивач звернулася до суду з даним позовом до відповідача, в якому просила визначити місце проживання малолітніх [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , народження [INFO] , з матір`ю - [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що сторони проживали постійно однією сім`єю, з травня 2016 року сторони проживають окремо, тому слід визначити місце проживання дітей з нею. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 23.01.2020 року відкрито провадження у даній справі, призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 12.08.2020 року до участі у справі залучено Службу у справах дітей Приморського району Одеської міської ради. Відповідно до п. п. 73,74 Постанови КМУ від 24.09.2008 року за № 866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини» такий висновок щодо участі у вихованні дитини того з батьків, хто проживає окремо, надає орган опіки та піклування за місцем проживання дитини. Ухвалою суду від 22.10.2020 року зобов`язано Орган опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради надати письмовий висновок щодо визначення місця проживання дітей. Ухвалою від 31.03.202ё1 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач надала заяву про розгляд справи у її відсутності та позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Відповідач заперечень проти позову не надав, про час та місце судового засідання повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Представник третьої особи Служби у справах дітей адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради до судового засідання не з`явилася, надана заява про неможливість надання висновку щодо визначення місця проживання дітей, оскільки вони проживають у м. Одесі. Органом опіки та піклування Приморської районної адміністрації м. Одеси наданий висновок, за яким вважають за доцільне визначити місце проживання [PERSON] та [PERSON] з матір`ю [PERSON] . Судом ухвалено про розгляд справи у відсутності сторін, заочний розгляд справи, що відповідає приписам ст. 280 ЦПК України. Обставини справи, встановлені судом. Відповідно до свідоцтва про народження, виданого Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції 18.02.2014 р., актовий запис про народження № 589, - [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітньої дитини: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , народження [INFO] , що підтверджується свідоцтвами про народження серії [NUMBER] від 18.02.2014 року та серії [NUMBER] від 30.10.2015 року, виданих міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції, актовий запис № 589 та № 2328 відповідно. Рішенням Центрального районного суду від 28.09.2017 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 18.12.2017 року стягнуто на користь [PERSON] аліменти на утримання дітей у розмірі 1500,00 грн. на кожну дитину, а також на утримання дружини у розмірі 1500,00 грн. до досягнення донькою [PERSON] трьохрічного віку. Після припинення спільного проживання сторін, діти проживають з матір`ю. За довідкою, виданою Центральним відділом державної виконавчої служби, станом на 16.04.2018 року у [PERSON] наявна заборгованість зі сплати аліментів в загальній сумі 15 595 грн. [PERSON] зареєстрована у [ADDRESS] . Актом відвідування сім`ї від 06.11.2020 року, складеним службою у справах дітей Центрального району Миколаївської міської ради встановлено, що за даною адресою [PERSON] з дітьми не проживає, так як змінила місце перебування на [ADDRESS] . За договором найму від 24.10.2016 року, [PERSON] разом з дітьми проживає у [ADDRESS] . При цьому придбала майнові права на об`єкт нерухомого майна від 03.05.2019 року, який знаходиться у [ADDRESS] . За місцем проживання [PERSON] характеризується позитивно. За актом обстеження умов проживання від 24.12.2019 року встановлено, що діти мають окрему кімнату, облаштовану необхідними меблями та технікою, тобто матір`ю забезпечені належні умови для проживання, навчання та розвитку дітей. Смірнова працевлаштована, та на підставі трудового договору від 05.11.2019 року працює менеджером у ФОП « [PERSON] ». При цьому, згідно декларацій № 0001-2Х46-АА00, 0001-7НЕТ-АА00, медичні послуги надає дітям лікар-педіатр, та перебувають на обліку в КНП « Дитяча міська поліклініка №3» Одеської міської ради. На запит до Одеського міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді щодо з`ясування особистої прихильності дітей до кожного з батьків вбачається, що дітьми займається мати, в сім`ї склалися довірливі стосунки. Стаття 19 СК України передбачає, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою (ч.4). Орган опіки та піклування виконавчого комітету Одеської міської ради надав суду висновок № 01-11/195/1 від 19.02.2020 року, та встановив, що проживання неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , народження [INFO] , доцільно з матір`ю [PERSON] . Відповідно до п. п. 73,74 Постанови КМУ від 24.09.2008 року за № 866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини» такий висновок щодо участі у вихованні дитини того з батьків, хто проживає окремо, надає орган опіки та піклування за місцем проживання дитини. У відповідності до ч.1 статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Стаття 161 СК України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Відповідно до принципу 6 Декларації про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, Дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір`ю. Саме до такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 14.12.2016 по справі № 6-2445цс16, який у відповідності до ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковим для всіх судів. Відповідно до ст.2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Спір - це юридичний конфлікт між учасниками правовідносин, у якому кожен з учасників правовідносин захищає свої суб`єктивні права від протиправних дій, невизнання або їх оспорювання. Проживання дитини разом із батьками є водночас правом дитини та обов`язок батьків утримувати дитину. Відповідно до ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. За змістом статті 31 ЦК України малолітньою особою є дитина віком до чотирнадцяти років. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо дитини, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітнього. При цьому суд ураховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, його вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що проживання малолітніх дітей з матір`ю буде відповідати саме інтересам дітей, які потребують постійного догляду та турботи у зв`язку з фізіологічними особливостями, позитивно сприятиме їхрозвитку як психологічному, так і фізичному. Таким чином, враховуючи, що в судовому засіданні встановлено, що визначення місця проживання дітей разом з матір`ю не суперечитиме їх інтересам , суд приходить до висновку про задоволення заявлених вимог. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved