Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-19 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про задоволення вимог кредитора спадкоємцем. Посилалася на те, що її син [PERSON] [INFO] помер, у зв'язку з чим відкрилася спадщина на належне йому майно. Рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 07.09.2015 року за [PERSON] було визнано право власності на спадкове майно після смерті [PERSON], а саме на 1/3 частку квартири [ADDRESS], загальною площею 81,4 кв.м., а також на 1/5 частку квартири [ADDRESS], загальною площею, 66,5 кв.м. Тому позивач вважає, що відповідач в межах прийнятої спадщини зобов'язана відповідати по боргах спадкодавця. Так, позивач вказувала на те, що у спадкодавця [PERSON] були боргові зобов'язання перед нею. Зокрема, 17.12.2012 року між нею та ТОВ БФ «Чернівціжитлобуд» було укладено договір будівельного підряду, згідно умов якого забудовник зобов'язувався побудувати їй трикімнатну квартиру [ADDRESS]. На виконання зазначеного договору вона сплатила 349158 грн. В подальшому, до неї звернувся її син [PERSON], на прохання якого вона переоформила договір будівельного підряду на нього, при цьому кошти, які вона до цього часу вносила, останній пообіцяв їй повернути протягом одного року. Таким чином, [PERSON] заборгував їй кошти у розмірі 349158 грн. 00 коп. Після відкриття спадщини вона звернулася до нотаріуса із претензією до спадкоємців на вказану суму. Враховуючи те, що спадщину після смерті [PERSON] прийняло троє осіб, тому частка, яку повинна погасити [PERSON] становить 116386 грн. 00 коп. Просила позов задовольнити, стягнути з [PERSON] на її користь в якості задоволення спадкоємцем вимоги кредитора кошти у розмірі 116386 грн. 00 коп. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала. Пояснила суду, що син заборгував їй кошти у розмірі 349158 грн. 00 коп. Вказані кошти їй пересилала донька, яка проживає в Російській Федерації та хотіла купити їй квартиру. Просила позов задовольнити. Представник позивача у судовому засіданні також позов підтримав та підтвердив, викладені в ньому обставини. Просив позов задовольнити. Відповідач, яка було також допитана судом у якості свідка, у судовому засіданні позов не визнала. Пояснила, що її померлий чоловік перебував поганих відносинах з матір'ю. На момент укладення договору будівельного підряду [PERSON] розлучався зі своєю першою дружиною, а тому не міг оформити цей договір на своє ім'я. З цією метою він звернувся до матері та попросив тимчасово, до розірвання шлюбу, оформити договір на неї, однак усі кошти по договору він вносив самостійно. Позивач жодних коштів по договору не вносила. За кошти, які передавала донька позивачці, було придбано квартиру по вул.Ровенській м.Чернівці. Жодних боргових відносин у її чоловіка перед матір'ю не було. Представник відповідача також позов не визнала. Пояснила, що позивачем не було надано належних доказів укладення договору позики з [PERSON] Просила відмовити в задоволенні позову. Свідок [PERSON] суду показав, що перебував у дружніх відносинах із [PERSON] Йому відомо, що останній придбав квартиру по [ADDRESS] для своєї сім'ї. За квартиру він вносив власні кошти, про існування будь-яких боргових зобов'язань у померлого йому не відомо. Свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], які були допитані за клопотанням представника позивача, суду показали, що були знайомі з [PERSON] Їм відомо, що кошти за квартиру позивач вносила за рахунок грошей, які їй надсилала донька. [PERSON] обіцяв матері, що потім взамін купить їй іншу квартиру. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, покази свідків, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов необґрунтований та задоволенню не підлягає з наступних підстав. Так, судом встановлено, що 17.12.2012 року між [PERSON] та забудовником ТОВ БФ «Чернівціжитлобуд» було укладено договір будівельного підряду на будівництво трьохкімнатної квартири [ADDRESS] (а.с.5-6). Сторони погодили, що попередня вартість квартири становить 340000 гривень. В подальшому, 23.07.2013 року позивач звернулася до забудовника з заявою про розірвання договору будівельного підряду, а раніше внесені кошти просила зарахувати на будівництво квартири [ADDRESS], замовником якої виступає [PERSON] (а.с.14). Того ж дня між забудовником та [PERSON] було укладено договір будівельного підряду на будівництво квартири [ADDRESS] (а.с.15-16). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.31). Відповідач [PERSON] є одним із спадкоємців померлого, що підтверджується копією рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 07.09.2015 року ( а.с.35-38). В порядку спадкування за [PERSON] визнано право власності на 1/3 частку квартири [ADDRESS], загальною площею 81,4 кв.м., а також на 1/15 частку квартири [ADDRESS], загальною площею 66,5 кв.м. Позивач, звертаючись до суду з даним позовом, посилалась на те, що [PERSON], який був її сином, зобов'язався повернути їй внесені нею на виконання договору будівельного підряду від 17.12.2012 року кошти у розмірі 349158 грн. 00 коп. Таким чином, [PERSON] вважає, що між нею та спадкодавцем виникли відносини з позики, а тому вона пред'являє вимоги до відповідача як спадкоємця, який прийняв спадщину. Правовідносини з позики детально врегульовані главою 16 та главою 71 Цивільного кодексу України, тому при вирішенні даного спору застосуванню підлягають саме ці положення. Так, у відповідності до ст. 1046 ч.1 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальнику) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Згідно ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника. Статтею 1049 Цивільного кодексу України визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Аналізуючи вказані положення, суд зазначає, що договір позики є двостороннім правочином та одностороннім договором. Тобто для укладення правочину необхідне волевиявлення двох сторін, однак після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Крім того, суд зауважує, що законодавцем чітко визначено форму, у якій повинен бути укладений договір позики: письмова. За змістом ст.207 ЦК України договір вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або декількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Таким чином, у даному випадку позивач зобов'язана була довести факт укладення договору позики із спадкодавцем [PERSON], однак, будь-яких письмових доказів [PERSON] на підтвердження факту укладення договору позики суду не було. Зокрема, суду не було надано ні копії договору позики, ні боргової розписки, натомість сама позивачка вказувала на те, що будь-які документи між сторонами не складались. Згідно ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду. Разом із тим, суд враховує, що, навіть, у поданій до суду позовній заяві [PERSON] не були викладені істотні умови договору позики, який як вона стверджує було укладено, в тому числі і щодо чіткого кінцевого строку повернення позики. Статтею 639 Кодексу визначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Відповідно до ст. 218 ЦК України, недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину може доводитись письмовими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватись на свідченнях свідків. Посилання позивача в якості підстави обґрунтування своїх позовних вимог на договір будівельного підряду від 17.12.2012 року, заяву про розірвання договору будівельного підряду від 23.07.2013 року, а також договір будівельного підряду від 23.07.2013 року суд вважає не обґрунтованими, оскільки зазначені документи не містять будь-яких положень на підтвердження факту укладення договору позики та за своєю правовою природою є іншими правочинами жодним чином не пов'язаними із позикою. Також суд не приймає до уваги покази свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], оскільки останні у судовому засіданні факт укладення договору позики між позивачем та спадкодавцем не підтвердили. Таким чином, суд приходить до висновку, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику, тому вважає, що у даному спорі не було доведено факту укладення договору позики між [PERSON] та [PERSON] Зазначена правова позиція викладена у висновку Верховного Суду України, що викладений в постанові №6-63цс14 від 18.09.2013 року, який відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України. Окрім того, суд зауважує, що сам по собі факт розірвання позивачем договору будівельного підряду та надання згоди на зарахування сплачених по ньому коштів у рахунок укладеного між [PERSON] та забудовником договору не свідчить про виникнення між особами відносин позики, на підставі зазначених документів у спадкодавця не виникло жодних зобов'язань. Відповідно до ст.212 Цивільного кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. З огляду на наведене, суд вважає, що позивач у розумінні ст.1282 ЦК України не є кредитором спадкодавця та не набула права вимоги до його спадкоємця [PERSON], а тому приходить до висновку, що позовні вимоги необґрунтовані та задоволенню не підлягають. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed