Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-21 00:00:00

Позивач звернулася до суду з даним позовом. В позові зазначено, що [PERSON] є батьком неповнолітньої дитини: [PERSON], [INFO], яка після розірвання шлюбу проживає з позивачкою та [PERSON], [INFO], яка померла [INFO]. Починаю з січня 2010 року відповідач проживає в Тернопільській області і жодного з покладених законом на батьків обов'язків не виконує. [PERSON], як батько не піклується про фізичний і духовний розвиток дочки, не спілкується з нею взагалі. Дочка не отримує від батька жодного вітання чи подарунка на день народження та інші свята. Відповідач не дбає про нормальне самоусвідомлення доньки, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не надає доступу культурних та інших духовних цінностей. Відповідач ухиляється від виховання дитини, свідомо нехтує своїми обов'язками, що підтверджує відсутність серйозного ставлення відповідача до своїх батьківських обов'язків. У зв'язку з чим, позивачка звернулася до суду з даним позовом. В судовому засіданні позивача просила її позов задовольнити. Пояснила, що відповідач близько 6 років жодного разу не спілкувався з дочкою, його не цікавить як вона проживає, навчається в школі, він не надає коштів на її утримання. Відповідач в судове засідання не з'явився з невідомих суду причин. Про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, що стверджено поштовими повідомленнями при матеріалах справи. Представник третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача Цюмпала А.П. в судовому засіданні підтримав позовні вимоги позивача, оскільки дитина перебуває, на повному утриманні та вихованні матері яка забезпечена матеріально, а батько ніякої участі у вихованні та утриманні доньки не бере, тому орган опіки і піклування вважає за доцільне позбавити відповідача батьківських прав відносно неповнолітньої дочки [PERSON] Суд вислухавши позивача, представника третьої особи, свідків, дослідивши матеріали справи приходить до наступного висновку. Відповідно до ч.2, 3 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Згідно з п.п. 15,16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (зі змінами) позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Також Преамбулою Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України № 789-ХII від 27 грудня 1991 року (далі Конвенція) визнається, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння. Відповідно до ст. 3 Конвенції у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно до положень ст. 9 зазначеної Конвенції, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. При цьому поняття розлучення слід тлумачити з огляду на право одного з батьків на спілкування з дитиною та обов'язок другого батька надати можливість для такого спілкування. Крім того, відповідно до положень принципу № 7 абз. 2 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1385 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за його навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках. В судовому засіданні встановлено, що: Копією свідоцтва про розірвання шлюбу [NUMBER] стверджено, що шлюб між сторонами розірвано про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №40 від 07.10.2010 року (а.с.9). Відповідач являється батьком [PERSON], [INFO], що стверджено копією свідоцтва про народження, [NUMBER] (а.с.10). Відповідно до копії довідки виданої директором Тишківської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів, стверджено, що [PERSON], учениця 2 класу та її батько [PERSON] ні одного разу не був у школі, ні у телефонному режимі не цікавився навчанням, вихованням дочки. Взагалі він не відомий нікому з педагогічних працівників. Вітчим, [PERSON] з почуттям батьківської відповідальності ставиться до [PERSON], часто відвідує школу, цікавиться навчанням дівчинки, дбає про забезпечення умов життя дитини (а.с.15). Копією довідки від 06.05.2015 року №308 виданої виконавчим комітетом Тишківської сільської ради стверджено, що [PERSON] не зареєстрована але проживає в [ADDRESS] і її склад сім'ї: чоловік - [PERSON], [INFO]., [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. (а.с.14). Згідно копії Акту обстеження матеріально-побутових умов сім'ї [PERSON], яка не зареєстрована, але проживає за адресою [ADDRESS] умови проживання дітей в даному будинку є нормальними (а.с.17). Довідкою виданою 24.06.2015 року виконкомом Поялницької сільської ради Яремчанської міської ради, стверджено, що [PERSON], [INFO]. та [PERSON], [INFO] прописані за адресою [ADDRESS], але не проживають за вищевказаною адресою. На даний час позивач перебуває в другому шлюбі, який було зареєстровано 27.10.2011 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Яремчанського міського управління юстиції Івано-Франківської області, що стверджено копією свідоцтва про одруження [NUMBER] (а.с.8). Копією висновку органу опіки та піклування Козівської районної державної адміністрації Тернопільської області від 26.06.2015 року стверджено, що доцільне позбавлення батьківських прав [PERSON], [INFO] відносно неповнолітньої дочки [PERSON], [INFO] (а.с.28). Де зазначено, що [PERSON] не заперечує проти позбавлення його батьківських прав. У висновку органу опіки і піклування Городенківської РДА також зазначено про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON], [INFO] відносно неповнолітньої дочки [PERSON], [INFO]. Свідок [PERSON], яка являється матір'ю позивача, ствердила, що відповідач проживав з її донькою три роки і у них народилась дочка [PERSON]. Після розлучення відповідач близько 6 років взагалі не цікавиться дитиною, жодного разу не приїзджав до неї і навіть не дзвонив. Дитина не знає свого батька. Свідок [PERSON], господарство якої межує з господарством позивача зазначила, що сторони по справі проживали разом, але після розлучення вона жодного разу не бачила відповідача на протязі кількох років. Дитина навчається в школі. Вона ніколи не згадує про батька і не знає його. Відповідно до вимог ст.10 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами та іншими учасниками процесу доказів. Згідно ч.1 ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ч. 2 ст.166 СК особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. Одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або за власною ініціативою вирішити питання про стягнення аліментів на дитину. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Оскільки в судовому засіданні встановлено, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дочки, а саме не відвідує її, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчанням, підготовкою до самостійного життя, зокрема: не забезпечує її необхідним харчуванням, медичним доглядом, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дочкою в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надає дочці доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання нею освіти, тому даний позов слід задовольнити та позбавити відповідача батьківських прав та стягувати аліменти на утримання дитини. Згідно ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відповідно до ст. 367 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць.

Outcome: approved