Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-12 00:00:00

Позивач звернулася до суду з зазначеним позовом до [PERSON] про визнання права власності, відповідно до якого з урахуванням зменшення розміру аліментів просила визнати квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя, визнати право власності: за [PERSON] на Ѕ частину квартири [ADDRESS] , визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частину квартири квартири [ADDRESS] . Позов обґрунтовує тим, що відповідач та позивач зареєстрували шлюб 09.09.2009 року, що зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Бориспільського міськрайонного управління юстиції Київської області, актовий запис № 391. Від шлюбу мають неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] . За час перебування сторін у шлюбі, саме в інтересах сім`ї, була придбана у власність для спільного проживання сім`ї, ведення спільного господарства та побуту квартира [ADDRESS] , котра була зареєстрована на відповідача - її чоловіка. З огляду на викладене, враховуючи відсутність можливості добровільного вирішення спору, [PERSON] була вимушена звернутись до суду за захистом своїх прав. До судового засідання представни позивача подав клопотання про розгляд справи без його участі, оскільки позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити у повному обсязі, з підстав викладених у позовній заяві. Відповідач до судового засідання не з`явився про дату, місце та час повідомлявся належним чином про причини неявки суд не повідомив, явку свого представника до суду не забезпечив. Суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджені тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, дійшов до таких висновків. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави. За нормою статті 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 3 ст. 13 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, у т.ч. самостійно обирати спосіб захисту свого права. В судовому засіданні встановлено, що згідно зі свідоцтва про одруження [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 09.09.2009 року (а.с. 19). Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 22.10.2014р. [PERSON] купив квартиру [ADDRESS] за ціною 401280,00 грн., який було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пилипенко О.Ю. та зареєстровано в реєстрі за № 1689 (а.с. 6-9). Таким чином, суд першої інстанції вважає встановленим, що квартиру за адресою: [ADDRESS] було придбано сторонами за час перебування у шлюбі, докази того, що майно набуто за кошти, що належали одному із подружжя відсутні, а тому суд дійшов висновку, що спірна квартира є спільною власністю подружжя. Відповідно до п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя» вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. З підстав вищевикладеного, суд дійшов висновку про необхідність визнання квартири за адресою: [ADDRESS] спільною частковою власністю подружжя та виділення в порядку поділу майна подружжя у власність позивачці та відповідачу по 1/2 частини квартири кожному. Згідно зі ст. 82 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно із ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним контрактом. Згідно частин 3, 4 статті 368 ЦК України майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 2858,80 гривень.

Outcome: approved