Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-26 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що 31.01.2008 року померла її мати [PERSON], після смерті якої залишилося спадкове майно, яке складається з земельної ділянки площею 2,7400 га, розташованої на території Фастівської сільської ради Білоцерківського району, єдиним спадкоємцем на даний час є позивач, яка прийняла спадщину після смерті матері у встановленому законом порядку. Однак 27.04.2016 року нотаріусом їй відмовлено в оформленні спадкових прав, оскільки державна реєстрація права власності на земельну ділянку за життя спадкодавця не була проведена. Позивач просила суд визнати за нею право власності на вказану вище земельну ділянку площею 2,7400 га в порядку спадкування за заповітом після померлої 31.01.2008 року [PERSON] В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги. Представник відповідача в судове засідання не зявився, про час розгляду справи повідомлений належним чином, до суду надіслано клопотання щодо розгляду справи без участі представника Фастівської сільської ради Білоцерківського району та про визнання позову. 3-я особа - державний нотаріус Білоцерківської районної державної нотаріальної контори Київської області [PERSON] в судове засідання не зявилася, про час розгляду справи повідомлена належним чином. За ухвалою суду від 20.09.2016 року до участі в розгляді даної справи в якості 3-ї особи без самостійних вимог на предмет спору залучено [PERSON], який до суду не зявився, про час розгляду справи повідомлявся належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення. Заслухавши пояснення позивача, оглянувши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення частково з наступних підстав. Так, по справі встановлено, що 31.01.2008 року померла [PERSON] - мати позивача, що стверджується копіями свідоцтв про її смерть, про народження позивача та про її одруження з [PERSON], після реєстрації шлюбу прізвище дружини [PERSON]. З матеріалів спадкової справи № 336/2008, копію якої надано на запит суду, вбачається, що спадщину після смерті [PERSON] прийняли її діти -[PERSON] та [PERSON], подавши заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори 25.07.2008 року. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] залишила заповіт на все належне їй майно на імя [PERSON] та [PERSON], що стверджується копією цього заповіту в матеріалах спадкової справи, який було посвідчено 12.07.2006 року секретарем виконавчого комітету Фастівської сільської ради [PERSON] Згідно ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. За ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно зі ст.1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. За ч.1 ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Як розяснено в п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року за № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Позивач як спадкоємець за заповітом після смерті [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на спадкове майно, правовстановлюючі документи на яке відповідали вимогам чинного законодавства, а саме: на 5/6 часток житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться в селі Фастівка Білоцерківського району по вулиці Новій,5 /колишня Першотравнева/, в оформленні спадщини та видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку площею 2,7400 га, яка розташована на території Фастівської сільської ради Білоцерківського району Київської області, позивачу нотаріусом відмовлено у звязку з відсутністю правовстановлюючих документів на вказану земельну ділянку на імя спадкодавця. Наведені обставини стверджуються постановою державного нотаріуса Білоцерківської районної державної нотаріальної контори [PERSON] від 27.04.2016 року № 1156/02-31 та копією спадкової справи. З копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом на імя [PERSON], на яке вказано вище, вбачається, що свідоцтво про право на спадщину на 1/6 частку спадкового майна не видано. Як встановлено судом і вказано вище, спадщину після смерті [PERSON] прийняв також її син [PERSON] [INFO], який мав право на обовязкову частку у спадщині, оскільки досяг пенсійного віку на час смерті спадкодавця. [PERSON] помер 19.05.2010 року, не оформивши своїх спадкових прав на майно після смерті матері, що слідує з матеріалів спадкової справи № 940/2010, а спадщину після його смерті прийняв син померлого [PERSON], подавши 16.11.2010 року заяву про прийняття спадщини. За ч.1 ст.1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за за законом (обов'язкова частка). Як було встановлено судом, право на спадкування за законом після смерті [PERSON] мали три спадкоємці, частка кожного з них становить 1/3, заповіт вона залишила на імя [PERSON] та [PERSON], а тому [PERSON] мав право на обовязкову частку у спадщині, яка становить 1/6 /1/3 частка за законом : 2/. Право на 1/6 частину спадкового майна після смерті [PERSON] має син [PERSON] [PERSON]. Судом встановлено, що на імя [PERSON] було оформлено державний акт на право власності на земельну ділянку розміром 2,7400 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована в межах Фастівської сільської ради Білоцерківського району, передана у власність згідно розпорядження Білоцерківської РДА від 25.12.2007 року № 850, що слідує з копії цього державного акта серії ЯД № 952345, земельна ділянка має кадастровий номер 3220487700:03:002:0007. Позивачу відмовлено нотаріусом в оформленні спадкових прав на дану земельну ділянку. При вирішенні спору суд виходить з наступного. Відповідно до ст.1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Як розяснено в п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року за № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування /зі збереженням її цільового призначення/ при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Відповідно до ст.125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Згідно зі ст.126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, встановлених ч.2 цієї статті. А за ч.2 ст.126 ЗК, право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення, посвідчується цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки; свідоцтвом про право на спадщину. Згідно ст.1 Закону України «Про порядок виділення в натурі /на місцевості/ земельних ділянок власникам земельних часток /паїв/» право на земельну частку (пай) мають: колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право наземельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку. Відповідно до ст.2 цього Закону Закону основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є: свідоцтво про право на спадщину; посвідчені у встановленому законом порядку договори купівлі-продажу, дарування, міни, до яких додається сертифікат на право на земельну частку (пай); рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). В п.17 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України передбачено, що сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. В судовому засіданні встановлено, що за життя [PERSON] була власником земельної частки /паю/, номер паю 405 по схемі розпаювання землі в межах Фастівської сільської ради, що стверджується довідкою цієї сільської ради від 17.07.2016 року № 130. Отже, як встановлено судом і вказано вище, право на земельну частку /пай/ [PERSON] було посвідчено відповідним сертифікатом, який вона одержала за життя, на її імя було оформлено державний акт на право власності на земельну ділянку, який не зареєстровано у встановленому порядку, але частку /пай/ виділено в натурі /на місцевості/. В ч.7 ст.16 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державна реєстрація прав проводиться на підставі заяви власника, іншого правонабувача, сторони правочину, за яким виникло право, уповноваженої ними особи або державного кадастрового реєстратора у випадках, передбачених цим Законом. З 1 січня 2013 року документом, що посвідчує право власності на земельну ділянку, є свідоцтво на право власності на нерухоме майно, видане територіальним органом реєстраційної служби відповідно до приписів ст.18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». За ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. В інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» розяснено, зокрема, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися , якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Як вказано вище, позивачу нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на дану земельну ділянку. Спадкодавець [PERSON] набула права на вказану вище земельну частку /пай/, на її імя за життя було виготовлено державний акт на право власності на земельну ділянку, а тому суд вважає за можливе визнати за позивачем, як за спадкоємцем за заповітом право власності на 5/6 частин земельної ділянки площею 2,7400 га, розташованої на території Фастівської сільської ради Білоцерківського району, оскільки право на 1/6 частину цієї земельної ділянки мав [PERSON].

Outcome: partial