Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-06 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що з весни 2003 року вона проживала разом з відповідачем однією сімєю без шлюбу. 12 серпня 2004 року у них народилася донька [PERSON]. Влатку 2007 року сімя розпалася і сторони мешкають окремо. Донька проживає разом з позивачем і знаходиться на її утриманні. Відповідач матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, інколи на банківську картку доньки надходять незначні кошти. Позивач просить суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дитини в розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. Позивач надала суду заяву в якій просить справу розглядати без її участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідач надав суду заяву в якій просить справу розглядати без його участі, позовні вимоги визнає. Таким чином, суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступне. Факт перебування сторін у фактичних шлюбних відносинах з 2003 року сторонами не оспорював ся і вважається встановленим. Факт наявності у сторін неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO], підтверджується копією свідоцтва про її народження. Відповідно до ст.180 СК України передбачено, що батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ст.8 Закону України „Про охорону дитинства кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. У ч.1 ст.12 Закону України „Про охорону дитинства зазначено, що батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобовязані виховувати дитину, піклуватися про її здоровя, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібюностей, поважати гідність дитини, госувати її до самостійного життя та праці. Згідно ч.6 ст.12 зазначеного Закону батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоровя, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обовязків відповідно до закону. Відповідно до ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. У ч.1 ст.182 СК України зазначено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоровя та матеріальне становище дитини, стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення. Визначаючи розмір аліментів, які підлягають стягненню з відповідача на утримання дітей, суд також керується вимогами ч.8 ст.7 СК України, де зазначено, що сімейні відносини мають регулюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сімї, а також вимоги ч.9 ст.7 СК України, тобто враховує вимоги справедливості та розумності. Отже, вирішуючи справу по суті, суд, враховуючи, що на даний час дитина знаходяться на утриманні позивача, сам відповідач заперечень проти позову суду не має, знаходить, що відповідач повинен надавати позивачу матеріальну допомогу на утримання дитини, і, з урахуванням вищенаведених обставин, розмір цієї допомоги повинен складати 1/4 частину його заробітку (доходу). Таким чином, суд вважає наявність фактів, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, встановленою. Оскільки позивач від сплати судового збору при подачі позовної заяви про стягнення аліментів звільнена, судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved