Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-25 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою до відповідача, в якій просить визнати відповідача, таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Зазначає, що вона є власником даної квартири, у якій відповідач, який є її сином, зареєстрований, однак не проживає з лютого 2018 року, його місце перебування їй не відомо, оскільки вони не спілкуються. Її прохання щодо добровільного зняття з місця реєстрації, останній ігнорує. Також зазначила, що відповідач не сплачує комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню житла. Його особистих речей у квартирі не має, перешкод у користуванні квартирою йому не чинила. Ніяких договорів оренди з відповідачем не укладала. Реєстрація відповідача в квартирі позбавляє її можливості вільного розпорядження своєю власністю, а також збільшення вартості комунальних послуг. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягала, з викладених у позові підстав, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи судом повідомлений своєчасно та належним чином, шляхом розміщення оголошення на офіційній веб-сторінці суду «Судова влада України», причину неявки суду не повідомив, відзив, письмові та електронні докази до суду не подавав. Згідно до положення ч.3 ст.131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Виходячи з викладеного, зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Позивач по справі, [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу від 21.11.2002 засвідченого приватним нотаріусом Лозівського міського нотаріального округу Харківської області Руденко Т.В., є власником, за адресою: [ADDRESS] (а.с.7-8). Згідно довідки ПП «КСК Лозова» від 09.09.2020 у вказаній квартирі по теперішній час зареєстровані [PERSON] та її син, [PERSON] (а.с.8). Відповідно до ст.405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З актів про не проживання особи за місцем реєстрації, складених сусідами: [PERSON] проживаючої за адресою: [ADDRESS] ; [PERSON] проживаючої за адресою: [ADDRESS] ; [PERSON] , проживаючої за адресою: [ADDRESS] від 07.07.2019, 05.09.2020, 18.02.2020 відповідач [PERSON] починаючи з лютого 2018 року не проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с.9-11). Згідно ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. В даному разі з вини відповідача права позивача обмежені. Реєстрація відповідача у житловому будинку перешкоджає позивачу розпорядитись своєю власністю, а також з вини відповідача позивач несе додаткові витрати по сплаті комунальних послуг. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року, відповідно до закону №475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.316,317,319,321 ЦК України). Згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. У зв`язку з вищенаведеним, суд вважає, що відповідач не проживає за місцем реєстрації понад один рік без поважних причин, а тому втратив право на користування жилим приміщенням. Відповідно до ч.1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням. Згідно ст.ст.13,81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, і сторони у справі мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Таким чином, суд, перевіривши матеріали справи, дійшов висновку, що позовні вимоги є законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ст.141 ЦПК України.

Outcome: approved