Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-02 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про визначення місця проживання неповнолітньої дитини, посилаючись на те, що вона з відповідачем перебувала у шлюбі з 2007 року по 2010 рік. У шлюбі з відповідачем народилася донька - [PERSON] . Шлюб розірвано рішенням суду від 01 листопада 2010 року, однак питання про визначення місця проживання дитини вирішено не було. Зараз позивач бажає аби місце проживання неповнолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] було визначено за місцем проживання матері [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Позивач надала суду заяву про розгляд справу без її участі, позовні, з підстав викладених у позові, підтримує у повному обсязі та просить суд їх задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач надав суду заяву про слухання справи за його відсутності, стосовно позовних вимог - покладається на розсуд суду та просить ухвалити судове рішення відповідно до вимог чинного законодавства. Представник органу опіки та піклування Дніпровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області надав суду заяву про слухання справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить суд визначити місце проживання неповнолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] за місцем проживання матері [PERSON] ( [INFO] , паспорт серії [NUMBER] виданий Дніпропетровським РВ ГУМВС України в Дніпропетровській області 10 березня 2011 року, ідентифікаційний номер - [NUMBER] ) за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень Цивільного процесуального кодексу України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази та наведені ними доводи суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ст. 82 ЦПК України). Судом встановлено, що позивач по справі [PERSON] перебувала у шлюбі з відповідачем [PERSON] з 17 лютого 2007 року по 20 грудня 2010 року, що підтверджується рішенням Дніпропетровського районного суду від 01 листопада 2010 року, набрало законної сили 21 грудня 2010 року (а.с. 16). У шлюбі народилася донька - [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження за актовим записом №106 від 08 жовтня 2007 року Виконавчого комітету Ювілейної селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області (а.с.11). З липня 2010 року сторони разом не проживають, сімейно-шлюбні відносини припинені, у кожного з них сформувалися нові сім`ї, спільна дитина проживає зі позивачем, про що свідчить довідка про склад сім`ї №5648 від 23.10.2018 року (а.с. 20). У зв`язку з не наданням відповідачем матеріальної допомоги на утримання дитини, позивач звернулася до суду з позовом про стягнення аліментів. Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 10 грудня 2010 року з відповідача стягнуто аліменти у розмірі 1/4 частини усіх видів доходу щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (а.с. 17-18). Позивач [PERSON] офіційно працює в Комунальному закладі «Центр післядипломної освіти молодших спеціалістів з медичною та фармацевтичною освітою» ДОР», на посаді методиста, отримує стабільний дохід, достатній для забезпечення нормального життєвого рівня для дитини. Так, розмір заробітної плати за 2017 рік до утримання податків склав 188 668 грн. 69 коп., розмір заробітної плати за 2018 рік до утримання податків склав 278 724 грн. 67 коп. (а.с. 22-24). Крім того, позивачу [PERSON] на праві власності належить квартира [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири укладеного 22 березня 2016 року посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Райською Т.М. зареєстрованим в реєстрі за №2229 (а.с. 12-14) та Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №55749368 від 23.03.2016 року (а.с.15-16). Позивачем створені всі умови для комфортного проживання дитини, вона забезпечує навчання, розвиток, лікування та відпочинок неповнолітньої доньки. Як встановлено у судовому засіданні, відповідач не надав дозволу на реєстрацію місця проживання дитини, за адресою квартири, яку придбала у власність позивач [PERSON] , у зв`язку з чим [PERSON] зверталася до Служби у справах дітей Дніпровської районної державної адміністрації та отримала дозвіл на проведення реєстрації малолітньої дитини [PERSON] за адресою реєстрації та проживання матері, - [PERSON] (а.с. 19). Оскільки в даному випадку місце проживання дитини не було визначено за домовленістю між батьками, позивач [PERSON] вимушена звернутися до суду із відповідною позовної заявою. Відповідно до ч.1 ст. 141 СК України, мати й батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Згідно ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько й мати мають рівні права/та обов`язки щодо своїх дітей. Згідно вимог ст.ст.7, 155 СК України, дитині має бути забезпечена можливість здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Пунктом 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійним та поділ спільного майна подружжя», роз`яснено, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Відповідно до ч. 2 ст. 161 СК України, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. У відповідності до ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Згідно із ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Частиною 3 ст. 29 ЦК України, визначено, що місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. При вирішенні спору щодо місця проживання дітей, суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, вік дітей, майновий стан батьків, що мають істотне значення, але насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Такий висновок узгоджується з правовою позицією викладеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18), де вказано, що при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів ї дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Згідно ст. 9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27.02.1991 року, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору. Статтею 3 Конвенції передбачено, що в усіх діях щодо дітей незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Положеннями принцицу 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року встановлено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір`ю. Враховуючи вік неповнолітньої дитини, яка на день подання позову не може дати об`єктивної згоди на проживання з одним із батьків самостійно, суд вважає, що на даний час проживання малолітньої [PERSON] разом зі своє матір`ю, буде відповідати саме інтересам дитини, яка потребує постійного догляду та турботи у зв`язку з фізіологічними особливостями, позитивно сприятиме її розвитку як психологічному так і фізичному. Крім того, суд бере до уваги те, що у разі визначення місця проживання дитини з матір`ю, вона зобов`язується не обмежувати [PERSON] у своєму праві на спілкування з дитиною, прояві турботи відносно дитини та участі у вихованні дитини, батько також може реалізувати свої права шляхом домовленості з встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача в дохід держави повинно бути стягнено судовий збір по справі у розмірі 768,40 грн., оскільки позивач звільнена від сплати судового збору при зверненні до суду.

Outcome: approved