Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-24 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON]А, в якій просить визнати останнього таким, що втратив право користування житлового будинку за адресою: місто Знамянка Кіровоградської області, вулиця Харківська, 80, у звязку з відсутністю за вказаною адресою без поважних причин понад рік. Позивач в судове засідання не зявилася, але надала суду заяву, в якій просить суд позов задовольнити та справу розглядати за її відсутності, не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON]А до суду не з'явився, про дату, місце та час слухання справи повідомлений у встановленому законом порядку у відповідності до п. 3 ч. 5 ст. 74 ЦПК України, причини неявки невідомі. Згідно з ухвалою Знамянського міськрайонного суду від 25.08.2015 року розгляд справи проводиться заочно. Відповідно до ч.4 ст.169 ЦПК України, якщо суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд, дослідивши у судовому засіданні матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що на підставі договору довічного утримання №878 від 06.08.2010 року позивач є власником житлового будинку №80 по вулиці Харківська в місті Знамянка Кіровоградської області (а.с.15-16). Згідно домової книги вбачається, що у будинку №80 по вул.Харківська в м.Знамянка Кіровоградської області зареєстрований [PERSON] (а.с.7-8). Довідка квартального комітету м.Знамянка №130 від 05.05.2015 року свідчить про те, що [PERSON] - брат позивача за вказаною вище адресою зареєстрований, але не проживає більше року (а.с.6). Акти перевірки паспортного режиму від 05.12.2014 року, від 05.01.2015 року, від 05.02.2015 року, від 05.03.2015 року, від 05.04.2015 року, від 05.05.2015 року свідчать про непроживання відповідача тривалий термін за вказаною адресою(а.с. 9-14). Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч.1 ст.156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Статтею 47 Конституції України закріплено право кожного громадянина України на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно ч.1 і 2 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч.2 ст.319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Частиною 2 ст.405 ЦК України передбачено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Обставин, які б свідчили, що позивач або будь-які інші особи коли-небудь перешкоджали та в цей час перешкоджають відповідачу в користуванні будинком, або що з цього питання він звертався до суду чи до правоохоронних органів, судом не встановлено, як і доказів того, що відповідач відсутній за місцем реєстрації з поважних причин. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що [PERSON] втратив право на користування належним позивачу на праві власності житловим приміщенням розташованим за адресою: місто Знамянка Кіровоградської області, вулиця Харківська, 80, внаслідок його відсутності у ньому, тобто за місцем реєстрації, понад один рік. Згідно зі ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, є підставою для зняття з реєстрації місця проживання особи. На підставі викладеного, ст.ст.41,47 Конституції України, ст.ст.319, 379, 382, 383, 386, 391, 405 ЦК України, ст.ст.150, 156 ЖК України та

Outcome: approved