Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-26 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаною позовною заявою, посилаючись на те, що з 01.12.2012 року вони з відповідачем перебували в шлюбі. Мають спільну дитину - доньку [PERSON], [INFO]. До народження дитини вони з відповідачем спільно проживали в [ADDRESS], 1/2 частка якої належала останньому. Від моменту народження дитини і по даний час відповідач припинив будь-яке спілкування з нею та з дитиною, не надав можливості проживати за спірною адресою, у зв'язку з чим, після виписки з пологового будинку вона була змушена виїхати разом з дитиною з м. Києва. Власного житла вона не має, а відтак, вимушена тимчасово проживати з дитиною в квартирі своїх родичів в смт. Веселе, де вона (позивач) зареєстрована. Дитина за цією адресою не зареєстрована. Рішенням Веселівського районного суду на її користь з відповідача стягнуто аліменти на утримання дитини. В ході виконавчого провадження було накладено арешт на все майно відповідача. В процесі розгляду її скарги на бездіяльність виконавчої служби, їй стало відомо про те, що відповідач відчужив свою частину спірної квартири на користь матері - [PERSON] згідно договору дарування від 15.01.2014 року. Вважає, що договір дарування має бути визнаний судом недійсним оскільки, арешт на все майно відповідача виконавцем був накладений 10.12.2013 року, проте відповідач не повідомив нотаріуса про це. Крім того, спірна квартира була єдиним можливим місцем проживання їх дитини. В обґрунтування своїх вимог послалася на ст.ст. 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства» та ст. 2. Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей». В судовому засіданні представник позивача обставини викладені в позові та позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Вважав, що відповідач не мав права відчужувати майно при наявності дитини. Підтвердив, що з моменту народження дитини, ні позивач, ні дитина, в спірній квартирі не проживали. Не зверталася і позивач щодо реєстрації дитини в спірній квартирі. Не подавався і позов щодо усунення перешкод в проживанні за спірною адресою. На даний час дитина не зареєстрована, та проживає разом з матір'ю за її місцем реєстрації. В судовому засіданні представник відповідачів позов не визнав, просив відмовити в задоволенні позову. Пояснив, що дитина не проживала в спірній квартирі жодного дня. Саме позивач вирішила де їй проживати з дитиною. Про наявність виконавчого провадження батько дитини знав, а про наявність арешту ні. Копію постанови він не отримував. Крім того, в постанові про накладення арешту виконавець наклав арешт на майно в межах боргу, проте, на той момент боргу по аліментам не було, справа щодо стягнення аліментів була на оскарженні. Зауважив, що при посвідченні оспорюваного договору, нотаріус перевірив наявність заборони на відчуження, та у зв'язку з її відсутністю посвідчив договір. З позицією третьої особи не погоджується, оскільки вона є необґрунтованою. В судове засідання представник третьої особи не з'явився, надіслав лист про слухання справи за його відсутності, та винести рішення з урахуванням інтересів малолітньої дитини. Вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідачів, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. В суді встановлено, що з 01.12.2012 року позивач перебувала в шлюбі з відповідачем [PERSON], мають спільну дитину [PERSON], [INFO]. 15.01.2014 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування 1/2 частини квартири, згідно якої дарувальник передав безоплатно у власність обдарованому 1/2 частину квартири [ADDRESS]. Договір посвідчено приватним нотаріусом КМНО Доценко І.П. Позивач просить визнати договір дарування частини квартири недійсним посилаючись на ст.ст. 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства» та ст. 2. Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», ст. 177 СК України, ст.ст. 203, 215, 216, 405 ЦК України. Крім того, позивач посилається і на наявність накладення арешту на майно відповідача [PERSON] в рамках виконавчого провадження по стягненню аліментів на утримання дитини. Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. У відповідності зі статтею 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Відповідно до ст.ст. 13, 14 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї. Виконання цивільних обов'язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства. Особа може бути звільнена від цивільного обов'язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою, та шостою статті цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Статтею 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. В суді було встановлено, що на момент укладення договору дарування в квартирі [ADDRESS] був зареєстрований лише [PERSON]. Як зазначила позивач, та підтверджено стороною відповідача, позивач разом з новонародженою дитиною, після виходу з пологового будинку, до спірної квартири не заселялася, та не проживала. Дитина в спірній квартирі зареєстрована (по місцю реєстрації батька дитини) не була. З моменту народження та до цього часу дитина проживає з матір'ю за місцем її реєстрації. Жодних дій щодо вселення до квартири, реєстрації дитини по місцю реєстрації батька дитини, позивач не вчиняла. Жодного дня дитина в спірній квартирі не проживала, у зв'язку з чим право користування в силу ст. 405 ЦК Україна дитина не набула. Відсутність реєстрації дитини в квартирі, її не проживання в квартирі, не передбачає отримання дозволу органів опіки та піклування на укладення договорів щодо відчуження житла. Статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина, в тому числі й усиновлена, має право на одержання в установленому законом порядку в спадщину майна і грошових коштів батьків чи одного з них у разі їх смерті або визнання їх за рішенням суду померлими незалежно від місця проживання. Дитина, батьки якої позбавлені батьківських прав, не втрачає права на успадкування їх майна. У разі визнання батьків або одного з них рішенням суду безвісно відсутніми дитина має право на утримання за рахунок їх коштів і майна. Батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. Суд у разі позбавлення батьків батьківських прав або відібрання дитини без позбавлення батьківських прав одночасно накладає заборону на відчуження майна та житла дітей, про що повідомляє нотаріуса за місцем знаходження майна та житла. Інші майнові права дитини та порядок їх захисту встановлюються законами України. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Викладені вище обставини свідчать і про безпідставне посилання позивача на ст.ст. 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства» та ст. 2 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей». Необґрунтованим є і посилання позивача на ст. 177 СК України, оскільки спірна частина квартири малолітній дитині не належала. Її власником був [PERSON], який набув право власності внаслідок приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» ще в 1995 році. Не приймається до уваги і посилання на постанову від 10.12.2013 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження державного виконавця в рамках виконавчого провадження № 405 98226 щодо стягнення з батька дитини аліментів на її утримання. Встановлено, що виконавець наклав арешт на все майно [PERSON] в межах суми боргу, з моменту надходження постанови. Як вбачається з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо суб'єкта, реєстрація обтяження за постановою державного виконавця про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 10.12.2013 року відбулася 08.05.2014 року, тобто, майже через чотири місяці після укладення оспорюваного договору. Підтвердженням цього є і перевірка наявності заборон, арештів, здійснена нотаріусом під час посвідчення спірного договору дарування, про що зазначено в п. 14 договору. Слід відмітити і те, що в силу норм Сімейного кодексу України батьки дитини мають рівні як права, так і обов'язки по відношенню до дитини. По даній справі було встановлено, що батько дитини відчужив своє майно в 2014 році, тоді як мати дитини, з моменту народження останньої - [INFO] року, не вчинила жодних дій щодо вселення дитини та реєстрації до спірної квартири. Таким чином, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши обґрунтування позовних вимог позивача та надані нею докази, відповідність діючому законодавству України, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено (не надано належних та допустимих доказів) позовні вимоги по всіх вказаних підставах. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed