Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-26 00:00:00

Позивач звернулася до суду з зазначеним позовом та просить суд визнати договір відступлення права вимоги № UB-OP/16-132 від 14.11.2016, який було укладено між ПАТ «Універсал Банк» та ТОВ «Компанія з управління активами «Прімоколект - Капітал» - недійсним. Свої вимоги обгрунтовує тим, що 24.09.2008 між ПАТ «Універсал Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № CL91781. Зазначає, що 14.11.2016 між ПАТ «Універсал Банк» та ТОВ «Компанія з управління активами «Прімоколект - Капітал» було укладено договір відступлення права вимоги № UB-OP/16-132 щодо вимоги повернення заборгованості за кредитним договором. Вважає, що укладений договір є договором факторингу, який належить до фінансових послуг, а не договором відступлення права вимоги. Крім того, вважає, що ТОВ «ФК «Кредит - Капітал» не має ліцензії на здійснення факторингових операцій. З урахуванням наведеного, просить задовольнити позовні вимоги. 22.06.2018 згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вищезазначену справу було передано до провадження головуючому судді Букіній О.М. Ухвалою суду від 25.06.2018 позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків. 03.09.2018 на адресу суду від представника позивача надійшла заява про усунення недоліків. Ухвалою суду від 04.09.2018 в справі відкрито спрощене позовне провадження та надано відповідачам 15 - денний строк на подання відзиву на позов з дня вручення ухвали про відкриття провадження. 22.12.2018 на адресу суду від ТОВ «Компанія з управління активами «Прімоколект - Капітал» надійшов відзив на позовну заяву. Зазначає, що 14.11.2016 між ПАТ «Універсал Банк» та ТОВ «Компанія з управління активами «Прімоколект - Капітал» було укладено договір відступлення прав вимоги, відповідно до якого ТОВ «Компанія з управління активами «Прімоколект - Капітал» набуло право грошової вимоги до боржників ПАТ «Універсал Банк», зокрема і до [PERSON] . Крім того, зазначає, що при укладенні спірного договору сторони керувалися положеннями ст.ст. 512-514 ЦК України, а не нормами ЗУ «Про фінансові послуги». Також, вказує, що ТОВ «Компанія з управління активами «Прімоколект - Капітал» включено до реєстру фінансових установ та останнє має ліцензію на управління активами видану НКЦПФР. Просить відмовити в задоволенні позову як безпідставного та необгрунтованого. Відзив на позовну заяву відповідачем ПАТ «Універсал Банк» не подано, однак ухвала про відкриття провадження та матеріали позовної заяви були отримані. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, особи, які беруть участь у справі, не викликались. Дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 24.09.2008 між ПАТ «Універсал Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № CL91781 (а.с.9-12). 14.11.2016 між ПАТ «Універсал Банк» та ТОВ «Компанія з управління активами «Прімоколект - Капітал» було укладено договір відступлення права вимоги № UB-OP/16-132, за умовами якого цедент передає (відступає) належне йому право вимоги до боржників за кредитними договорами, перелік яких (кредитних договорів та боржників) міститься у реєстрі боргових зобов`язань, а цесіонарій приймає право вимоги та зобов`язується сплатити цеденту купівельну ціну в розмірах, порядку та строки/ терміни, вказані в цьому договорі. Реєстр боргових зобов`язань наведений у додатку № 1 до цього договору та є невід`ємною частиною цього договору (а.с.30-33). Відповідно до акту приймання - передачі реєстру боргових зобов`язань від 11.11.2016 до договору відступлення права вимоги № UB-OP/16-132 від 14.11.2016, цедент передав, а цесіонарій прийняв згідно з вимогами п. 3.1 договору реєстр боргових зобов`язань від 11.11.2016, в тому числі і по боржнику [PERSON] заборгованість якої складає 35235,74 грн. (а.с.72). Частина третя статті 6 ЦК України визначає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, проте не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Норму статті 6 ЦК України розкриває стаття 627 цього Кодексу, в якій зазначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (частина перша статті 638 ЦК України). Частина 1 статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до частини першої статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). За змістом статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Відмежування вказаного договору від інших подібних договорів, зокрема договір цесії, визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, в тому числі відносно осіб, які можуть виступати фактором. Разом з тим, розділ І книги п`ятої ЦК України регулює загальні положення про зобов`язання, зокрема, положення щодо сторін у зобов`язанні. Так, відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина 1 статті 510 ЦК України). Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов`язанні. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, зокрема, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Статтею 513 ЦК України встановлено, що правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Згідно зі ст. 514 ЦК України , до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Натомість договір факторингу має на меті фінансування однієї сторони договору іншою стороною шляхом надання їй визначеної суми грошових коштів. Ця послуга згідно з договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому право грошової вимоги, передане фактору, не є платою за надану останнім фінансову послугу. Аналогічної позиції дотримується Верховний Суд України у своїй постанові від 06.07.2015 у справі № 6-301цс15. Як встановлено судом при укладенні Договору № UB-OP/16-132 про відступлення права вимоги від 14.11.2016 сторони керувалися ст.ст. 6, 512, 514, 627 ЦК України. Таким чином, суд дійшов висновку, що оспорюваний договір є договором про відступлення права вимоги, а не договором факторингу, а тому доводи позивача в цій частині в обгрунтування позову, є недоведеними. Водночас, позивач вказує, що ТОВ ТОВ «Компанія з управління активами «Прімоколект - Капітал» не мало відповідних повноважень на купівлю боргового зобов`язання, оскільки не мало ліцензії НБУ, які є обов`язковими для здійсненню валютних операцій, на що слід зазначити наступне. Судом встановлено, що п. 3.1 договору відступлення права вимоги, права вимоги за кредитними договорами, вказаними у п. 1.1 цього договору, вважаються відступленими цедентом цесіонарію з моменту підписання сторонами договору, акта приймання - передачі реєстру боргових зобов`язань та перерахування цесіронарієм на користь цедента у повному обсязі купівельної ціни, зазначеної у п. 4.2 цього договору. Сторони договору домовились про те, що акт приймання - передачі реєстру боргових зобов`язань має бути підписаний сторонами договору не пізніше дати підписання договору. Таким чином, зважаючи на положення п. 3.1 Договору № UB-OP/16-132 про відступлення права вимоги від 14.11.2016, ТОВ «Компанія з управління активами «Прімоколект - Капітал» набув усі права кредитора, зокрема відносно [PERSON] . Крім того, ТОВ «Компанія з управління активами «Прімоколект - Капітал» є фінансовою установою та має свідоцтво про включення до державного реєстру фінансових установ, які надають послуги на ринку цінних паперів (а.с.74). Відповідно до статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. У частині другій статті 517 ЦК України передбачено, що боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. Разом з тим, позивач в обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що не був належним чином повідомлений про відступлення права вимоги, про що слід зазначити наступне. Як вбачається з матеріалів справи, 21.11.2016 ПАТ «Універсал Банк» було направлено на адресу [PERSON] повідомлення про укладення договору відступлення прав вимоги між ПАТ «Універсал Банк» та ТОВ «Компанія з управління активами «Прімоколект - Капітал» (а.с.4). А тому посилання позивача в цій частині не є обґрунтованими, а тому не беруться судом до уваги. Відповідно до п. 8 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 9 листопада 2009 року, відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Згідно ст. 203 ЦК України, загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Отже, як встановлено судом, при укладенні Договору № UB-OP/16-132 про відступлення права вимоги від 14.11.2016, укладеного між ПАТ «Універсал Банк» та ТОВ «Компанія з управління активами «Прімоколект - Капітал» про відступлення права вимоги, сторонами в момент вчинення правочину додержано вимог, необхідних для його чинності і передбачених Цивільним кодексом України. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, як необгрунтованого. Враховуючи вищевикладене, на підставі ст.ст. 6, 203, 215, 509, 510, 512, 513, 514, 516, 517, 627, 628, 638, 1077 ЦК України, ст.ст. 3, 4, 5, 12, 13, 76-81, 141, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд -

Outcome: dismissed