Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-01 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що відповідно договору купівлі-продажу від 03.09.2002 року вона є власником квартири [ADDRESS], у цій квартирі зареєстрований також відповідач, який бульше року за даною адресою не проживає, місце його перебування невідоме, реєстрація відповідача у вказаній квартирі створює перешкоди для позивача у користуванні її власністю, вона змушена оплачувати комунальні послуги за відповідача. Позивач просить суд визнати відповідача таким, що втратив право на користування жилим приміщенням- квартирою [ADDRESS] В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги. Відповідач до суду не з'явився, про час розгляду справи повідомлявся належним чином за адресою реєстрації його місця проживання та шляхом оголошення про виклик до суду в газеті «Час Київщини» за 15.05.2015 року, причини неявки суду невідомі, заяви щодо розгляду справи без його участі до суду не надходило, а тому за згодою представника позивача суд вважає за можливе на підставі ст.ст.224-226 ЦПК України провести заочний розгляд даної справи. Заслухавши пояснення представника позивача, покази свідків, оглянувши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позову з наступних підстав. Так, судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 03.09.2002 року, який було укладено між [PERSON] /продавець/ та [PERSON] /покупець/, позивач набула права власності на квартиру [ADDRESS], що стверджується копією цього договору, який посвідчено державним нотаріусом Білоцерківської державної нотаріальної контори Моцною Д.Г., зареєстровано в реєстрі за № 1-2657, та копією технічного паспорта МБТІ на вказану квартиру. На договорі купівлі-продажу квартири є реєстраційний напис Білоцерківського МБТІ про те, що право власності на вказану вище квартиру зареєстровано за [PERSON], записаний у реєстрову книгу № 103 за реєстровим № 12253 від 04.09.2002 року. За ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Отже, позивач набула права власності на квартиру [ADDRESS] у встановленому законом порядку. В судовому засіданні також встановлено, що в цій квартирі зареєстровані позивач з 17.09.2002 року та відповідач з 21.02.2003 року, що слідує з копії паспорта позивача та довідки адресно-довідкового підрозділу УДМС України в Київській області. З пояснень представника позивача встановлено, що відповідач за вказаною вище адресою не проживає більше 2-х років, участі в утриманні квартири не приймає. Ці обставини підтвердили в суді свідки [PERSON] та [PERSON]-сусіди позивачки, покази яких приймаються судом до уваги, оскільки не суперечать іншим доказам по справі, є послідовними. За ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до приписів ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. На підставі ч.1 ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Таким чином, відповідач [PERSON] - син позивачки, набув права на користування даною квартирою, як член сім'ї власника житла. За ч.2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як встановлено судом і вказано вище, відповідач більше року у даній квартирі не проживає без поважних причин, а тому вимоги позивача щодо визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, підлягають до задоволення. Жодних доказів для спростування вищенаведених в рішенні висновків суду не було надано. Враховуючи наведене та

Outcome: approved