Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-15 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що їй рішенням Овруцької міської ради Житомирської області надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою, щодо відведення у власність земельної ділянки в [ADDRESS] для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруди. Відповідач є власником суміжної земельної ділянки, однак позивач не може оформити право власності на земельну ділянку, оскільки відповідач безпідставно відмовляється підписувати акт погодження меж земельної ділянки. Посилаючись на зазначені обставини, позивач просить суд: - визнати неправомірною відмову [PERSON], як власника квартири [ADDRESS], у підписанні Акту погодження меж земельної ділянки із суміжним землекористувачем, тобто нею для передачі їй у власність земельної ділянки в [ADDRESS]; - визнати за нею право на погодження та затвердження Овруцькою міською радою Житомирської області, землевпорядної документації з метою передачі у власність земельної ділянки в [ADDRESS] у її власність. Позивач у судовому засіданні підтримав позовні вимоги. Представник Овруцької міської ради щодо задоволення позову не заперечує. Представник [PERSON] просить суд в задоволенні позову відмовити. Вислухавши пояснення сторін,, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. З ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає справу за зверненнями фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог та за наявними у справі доказами, які надані сторонами. Позивач має у власності частину житлового будинку [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло №5966 від 23 вересня 2008 року, виданим відділом приватизації Овруцької міської ради та витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №248356 від 01.02.2013 року виданим реєстраційною службою Овруцького районного управління юстиції Житомирської області (а.с.7-8). Рішення Овруцької міської ради Житомирської області про надання дозволу [PERSON] на розробку технічної документації із землеустрою, щодо відведення у власність земельної ділянки в [ADDRESS] для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруди позивачем суду ненадано. Доказів про те , що [PERSON] є власником чи користувачем суміжної земельної ділянки стронами суду не надано. Протокол погодження меж земельної ділянки в якому власник земельної ділянки № 4 по вул. Сабурова, 39 в м.Овруч Житомирської області [PERSON] відмовився підписувати акт погодження меж земельної ділянки також суду позивачем не наданий. Відповідно до листа Овруцької міської ради Житомирської області від 14.08.2015 року №1-86/02-Ш позивачу запропоновано звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права на землю з позовною заявою про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та відновлення межі, що передбачено ст.. 158 Земельного кодексу України ( а.с.6). Зважаючи на те, що чинним законодавством на землекористувача не покладено обовязку погоджувати межі земельної ділянки суміжним землекористувачам, тобто погодження меж земельної ділянки є правом землекористувача , а виходячи з положень ст. 14 ЦК України він не може бути примушений до дій, вчинення яких не є обов'язковим для нього, підстав для визнання відмови відповідача у погодженні меж земельної ділянки позивачу неправомірною у суду не має. Відповідно до положень ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до частин 1,7 ст. 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об'єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Винесення в натуру (на місцевість) меж сформованої земельної ділянки до її державної реєстрації здійснюється за документацією із землеустрою, яка стала підставою для її формування. Частина 2, 3 статті 152 ЗК України передбачають, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків;д) застосування інших, передбачених законом, способів. Відповідно до ч. ч. 1,2, 5 ст. 158 ЗК України земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом. Згідно зі ст. 184 ЗК України землеустрій передбачає, зокрема, встановлення в натурі (на місцевості) меж земельних ділянок. Відповідно до ст. 185 ЗК України землеустрій здійснюється суб'єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, за рахунок коштів Державного бюджету України, бюджету Автономної Республіки Крим і місцевих бюджетів, а також коштів громадян та юридичних осіб. Землеустрій здійснюється відповідно до закону. Відповідно до ч. 1 ст. 186-1 ЗК України проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок усіх категорій та форм власності підлягає обов'язковому погодженню з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що здійснює реалізацію державної політики у сфері земельних відносин. Як роз'яснено у п. 4 постанови Пленуму ВерховногоСуду України № 7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільнихсправ» , згідно зі статтею 158 ЗК суди розглядають справи за спорами про межі земельних ділянок, що перебувають у власності чи користуванні громадян-заявників, які не погоджуються з рішенням органу місцевого самоврядування чи органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів. У позовній заяві позивач стверджуючи про неможливість здійснювати приватизацію земельної ділянки через відмову суміжного землекористувача підписати акт погодження меж земельної ділянки, обрав спосіб захисту своїх цивільних прав шляхом визнання відмови відповідача неправомірною, визнання за ним права на погодження та затвердження Овруцькою міською радою землевпорядної документації з метою передачі у її власність земельної ділянки. Разом з тим, нормами ст. 16 ЦК України та ст. 152 ЗК України не передбачено можливість захисту порушеного цивільного права в такий спосіб. За таких обставин суд відмовляє в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Оскільки позивачу відмовлено в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, відповідно дост. 88 ЦПК Українислід відмовити і в стягненні на її користь судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed