Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-16 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання права власності, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вона на протязі десяти років користується садибним (індивідуальним) житловим будинком № 20, якій розташований на земельній ділянці площею 580,50 кв.м по вул. Молдавська у м. Рені Одеської області, який в цілому складається з житлового будинку літ. А, загальною площею 90,50 кв.м, житловою 41,30 кв.м, допоміжною площею 49,20 кв.м, сараю літ. Б, підвалу літ. В, гаражу літ. Г, убиральні літ. Д. Власником ? частини зазначеного будинку є відповідач по справі [PERSON] відповідно до свідоцтва про право власності на будівлю від 20 травня 1983 року, а інша ? частина спірного будинку належала батькові відповідача [PERSON], який помер 23 липня 1993 року. У 2003 році відповідач продав зазначений будинок позивачу, однак, на теперішній час у неї не має можливості належним чином його переоформити, оскільки [PERSON] ухиляється від цього, посилаючись на необхідність виготовлення документів. Крім того, пізніше [PERSON] дізналася про те, що на момент укладання договору відповідач не був власником всього будинку, а лише його частини та приймав спадщину після смерті свого батька. На сьогоднішній день [PERSON] продовжує проживати у спірному будинку, добросовісно, безперервно та відкрито ним користуватися, сплачувати комунальні послуги та робити капітальні і поточні ремонти. З 2003 року вказане майно у неї витребувано не було, вимог щодо його повернення не висувалося. Позивач у судове засідання не зявилася, про дату, час та місце його проведення сповіщалася належним чином, причини неявки суду не відомі, до суду надійшла заява відповідно до якої вона просить розглянути справу за її відсутності, позов підтримує. Відповідач у судове засідання не зявився, про дату, час та місце його проведення сповіщався належним чином, причини неявки суду не відомі, надав суду заяву, відповідно до якої просить розглядати справу у його відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечує. Суд, розглянувши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Дійсно, як встановлено у судовому засіданні, [PERSON] на протязі десяти років користується садибним (індивідуальним) житловим будинком № 20, якій розташований на земельній ділянці площею 580,50 кв.м по вул. Молдавська у м. Рені Одеської області, який в цілому складається з житлового будинку літ. А, загальною площею 90,50 кв.м, житловою 41,30 кв.м, допоміжною площею 49,20 кв.м, сараю літ. Б, підвалу літ. В, гаражу літ. Г, убиральні літ. Д. Власником ? частини зазначеного будинку є відповідач по справі [PERSON] відповідно до свідоцтва про право власності на будівлю від 20 травня 1983 року, а інша ? частина спірного будинку належала батькові відповідача [PERSON], який помер 23 липня 1993 року. У 2003 році відповідач продав зазначений будинок позивачу, однак, на теперішній час у неї не має можливості належним чином його переоформити, оскільки [PERSON] ухиляється від цього, посилаючись на необхідність виготовлення документів. Крім того, пізніше [PERSON] дізналася про те, що на момент укладання договору відповідач не був власником всього будинку, а лише його частини та приймав спадщину після смерті свого батька. На сьогоднішній день [PERSON] продовжує проживати у спірному будинку, добросовісно, безперервно та відкрито ним користуватися, сплачувати комунальні послуги та робити капітальні і поточні ремонти. З 2003 року вказане майно у неї витребувано не було, вимог щодо його повернення не висувалося. Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. На підставі ч. 1 ст. 397 ЦК України, володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе, а частина 3 цієї статті передбачає, що фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. З наданих суду документів вбачається, що [PERSON] правомірно, добросовісно, відкрито та безперервно володіє чужим нерухомим майном. А на підставі ч. 4 ст. 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Також слід зазначити, що відповідно до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Так, на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Отже, спірне майно, відповідно до діючого законодавства, не може бути витребувано у позивача, яка є добросовісним набувачем, оскільки, відповідно до ст. 330 ЦК України, вона набула права власності на нього. Таким чином, суд вважає, що є всі підстави для визнання права власності на спірний будинок за позивачем [PERSON] На підставі викладеного та

Outcome: approved