Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-20 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою про: визначення частки в спільній сумісній власності у придбаному житловому будинку з відповідними надвірними спорудами за адресою: [ADDRESS] між [PERSON] та [PERSON] по Ѕ часток кожному на 1969 року; встановлення факту прийняття спадщини в порядку спадкування за законом [PERSON] після смерті [PERSON] , який помер [INFO] ; визнання права власності в порядку спадкування за законом за [PERSON] після смерті батька [PERSON] на ј частину житлового будинку [ADDRESS] ; визнання ѕ частини житлового будинку [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] в рівних частках, а саме по 3/8 частки будинку за кожним з подружжя; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , виданого державним нотаріусом Другої миколаївської державної нотаріальної контори Токіой І.В. 05 серпня 2015 року на 2/6 частки в праві спільної часткової власності на домоволодіння [ADDRESS] видане на ім`я [PERSON] ; визнання недійсним договір дарування житлового будинку з відповідними надвірними спорудами за адресою: [ADDRESS] від 02.06.2015 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] ; визнання недійсним договір дарування житлового будинку з відповідними надвірними спорудами за адресою: [ADDRESS] від 11.08.2015 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] ; перерозподілити спадкове майно, а саме 3/8 частки в праві спільної сумісної власності на домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , між спадкоємцями: 1/8 частку цього домоволодіння [PERSON] , 2/8 часток цього домоволодіння [PERSON] . Мотивуючи свої вимоги тим, що 03 червня 1969 року [PERSON] сумісно з [PERSON] придбано житловий будинок [ADDRESS] , який складався з чотирьох кімнат площею 44,20 кв. м. та інших приміщень і надвірних споруд. Станом на 28.05.2009 року будинок складається з п`яти кімнат площею 61,5 кв. м. та інших приміщень. [PERSON] і [PERSON] померли, проте за життя не визначили свої частки в спільному майні на спірний житловий будинок. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на Ѕ частки житлового будинку [ADDRESS] . На момент відкриття спадщини зі спадкодавцем були зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON] були його дружина [PERSON] , яка подала заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини в порядку спадкування за законом та син [PERSON] , який фактично прийняв спадщину як такий, що проживав зі спадкодавцем, тобто вчинив дії, що свідчать про прийняття спадщини. [PERSON] від прийняття спадщини не відмовлявся. Нотаріус, при заведенні спадкової справи після смерті [PERSON] , не закликав [PERSON] як спадкоємця першої черги до спадкування. [PERSON] приховала від нотаріуса існування іншого спадкоємця першої черги, зазначивши в своїй заяві про прийняття спадщини про те, що інших спадкоємців першої черги після смерті [PERSON] , немає. Під час розгляду справи за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання за [PERSON] права власності в порядку спадкування за законом на Ѕ частки житлового будинку [ADDRESS] , судом встановлено, що [PERSON] відмовився від спадщини після смерті свого батька [PERSON] .. Проте, така відмова в судовому засіданні не передбачена та є нікчемною. Її чоловік [PERSON] успадкував за заповітом Ѕ частку спірного житлового будинку після смерті своєї тітки [PERSON] . 08 вересня 2007 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб. За час їх спільного проживання у будинку [ADDRESS] , [PERSON] за вказаною адресою не проживала. За період їх спільного сумісного проживання, за рахунок їх спільних коштів у спірному будинку було проведено перепланування із збільшенням житлової площі та капітальний ремонт частини спірного житлового будинку, який істотно збільшився у своєї вартості. Враховуючи те, що цінність домоволодіння збільшилася, тому, вважає, що ѕ частки спірного будинку, що перебували у власності [PERSON] являються спільною сумісною власністю подружжя, тобто [PERSON] та [PERSON] , яка може претендувати на 3/8 частки спірного домоволодіння. [INFO] [PERSON] помер, після його смерті відкрилася спадщина на належне йому майно. Вона та його мати [PERSON] звернулися до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , його син [PERSON] відмовився від частки у спадщини на користь [PERSON] 02 червня 2015 року та 11 серпня 2015 року [PERSON] уклала договори дарування та передала в дар [PERSON] Ѕ частку та 2/6 частки житлового будинку [ADDRESS] . Проте, вказаними договорами було передано [PERSON] частину майна котре має право успадкувати вона, [PERSON] після смерті свого чоловіка [PERSON] , а саме на частину житлового будинку [ADDRESS] . Вважає, що договорами дарування порушуються її право на власність, а тому частки спірного будинку підлягають перерозподілу. Від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог в повному обсязі. Посилаючись на те, що позивачем не надано належних та достатніх доказів, які б свідчили про її порушене право на спадкування після смерті чоловіки [PERSON] . Нею обраний не належний спосіб захисту права на збільшення частки у спільній частковій власності. В мотивувальній частині рішення Ленінського районного суду у справі 2-206 за позовом [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування за законом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , відповідач [PERSON] в судовому засіданні погодився з позовними вимогами та пояснив про те, що відмовляється від спадкування на користь позивачки, тобто своєї матері. Дане рішення суду набрало законної сили. Договори дарування укладені [PERSON] від 02.06.2015 року та від 11.08.2015 року відповідають вимогам цивільного законодавства та підстав для визнання їх недійсними немає. Позовні вимоги про перерозподіл спадкового майна не підлягають задоволенню, оскільки доказів того, що інші співвласники житлового будинку на час виконання будівельних робіт надавали свою згоду на їх виконання, позивачем не надано. Крім того, позовні вимоги в частині зміни розміру ідеальних часток співвласників спірного житлового будинку у зв`язку з проведеними поліпшенням вже були предметом судового розгляду. З`ясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини. Житловий будинок з надвірними спорудами [ADDRESS] належав [PERSON] та [PERSON] на підставі договору від 03.06.1969 року, посвідченого нотаріусом Першої миколаївської державної нотаріальної контори Родіною В.І. Згідно технічного паспорту на житловий будинок індивідуального житлового фонду [ADDRESS] від 24.10.2002 року, власниками якого були [PERSON] -1/2 частки та [PERSON] Ѕ частки, складається з житлового будинку літ. А; літньої кухні літ. Е; тамбура до літньої кухні літ. е; гаража літ. И; підвалу з шиєю літ. Ппд; сараю літ. С; сараю літ. В; сараю літ. М; сараю літ. Л; огорожі, споруди, замощення № 1,3,4,5,6,І; недобудоване літ. О. [INFO] [PERSON] помер, свідченням чого є свідоцтво про смерть серії [NUMBER] . Після його смерті відкрилася спадщина на Ѕ частку житлового будинку [ADDRESS] . 14 червня 2002 року [PERSON] звернулася до Другої миколаївської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті її чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] . Вказане підтверджується матеріалами спадкової справи № 485/2002 до майна померлого [INFO] [PERSON] . Позивач в своєму позові зазначає, що [PERSON] ввела в оману державного нотаріуса зазначивши в своєї заяві про те, що крім неї інших спадкоємців немає. Крім того, в спадковій справі, немає відомостей про те, що зі спадкодавцем проживав та був зареєстрований його син [PERSON] . Дійсно, в заяві [PERSON] про прийняття спадщини зазначено, що крім неї інших спадкоємців немає. Згідно довідки житлово-комунального підприємства Миколаївської міської ради «Південь» від 11.12.2016 року, в житловому будинку [ADDRESS] були зареєстровані: [PERSON] , з 11.05.1969 року по 02.03.2002 року; [PERSON] , з 19.06.1969 року по теперішній час; [PERSON] з 11.08.1969 року по 04.05.2005 року; [PERSON] з 08.12.1998 року по 11.03.2015 року. Оскільки на момент виникнення спірних правовідносин діяв Цивільний кодекс України від 18 липня 1963 року (надалі ЦК України 1963 року), то до спірних правовідносин слід застосовувати норми вказаного Закону. Статтею 548 ЦК УРСР 1963 року встановлено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини, яким згідно ст. 525 цього Кодексу є день смерті спадкодавця. За змістом частин першої та другої статті 549 ЦК УРСР 1963 року спадкоємець визнається таким, що прийняв спадщину, як у разі подання ним у шестимісячний строк відповідної заяви до державної нотаріальної контори, так і в разі фактичного його вступу в управління або володіння спадковим майном, що означає можливість спадкоємця мати майно у своєму віданні, вчинення ним відповідних дій стосовно зазначеного майна до закінчення шестимісячного строку з часу відкриття спадщини. Проте, при дослідженні матеріалів цивільної справи № 2-206/2003 року встановлено, що 27 листопада 2002 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування за законом. Відповідачі в судовому засіданні визнали позовні вимоги в повному обсязі. [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він відмовляється від спадщини на користь позивача, тобто своєї матері [PERSON] . Прийняття спадщини є фактом, яке відображає волю спадкоємця придбати майно після смерті спадкодавця. В даному випадку [PERSON] відмовився від спадкового майна. Згідно ст. 553 ЦК УРСР, спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається. Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу). Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 12.03.2006 року, позовні вимоги [PERSON] задоволено. Визнано за [PERSON] право власності на Ѕ частки житлового будинку з відповідною часткою надвірними спорудами та будовами в домоволодінні [ADDRESS] в порядку спадкування за законом. Рішення суду набрало законної сили 15 квітня 2003 року. Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 19.05.2016 року, внесено виправлення в рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 14.03.2003 року по справі № 2-206/2003 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування та змінено у вступній частині рішення суду дату його постановлення з «12 марта 2006 года» на вірне «14 марта 2003 года». Отже, [PERSON] правомірно набула у власність Ѕ частку житлового будинку [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] на підставі рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 14.03.2003 року. Зазначене рішення суду набрало законної сили та не оскаржувалося учасниками справи. У 2016 році [PERSON] звернулася до апеляційного суду Миколаївської області зі скаргою на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 14.03.2003 року по справі № 2-206/2003 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування. Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 11.07.2016 року відмовлено у прийнятті апеляційної скарги [PERSON] на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 14.03.2003 року по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування. Отже, враховуючи те, що рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 14.03.2003 року набрало законної сили, учасниками справи не оскаржувалося, суд приходить до висновку про те, що [PERSON] правомірно набула право власності на Ѕ частку спірного майна. А тому позовна вимога про визначення частки у спільній сумісній власності у придбаному житловому будинку з відповідними надвірними спорудами за адресою: [ADDRESS] між [PERSON] та [PERSON] по Ѕ часток кожному на 1969 року та встановлення факту про прийняття спадщини в порядку спадкування за законом [PERSON] після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] не підлягає задоволенню. Щодо позовних вимог про визнання ѕ частини житлового будинку [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] в рівних частках, а саме по 3/8 частки будинку за кожним з подружжя, суд приходить до наступного. 12 лютого 2005 року [PERSON] склала заповіт, відповідно до якого заповідала все свої майно, у тому числі Ѕ частки житлового будинку [ADDRESS] своєму онукові [PERSON] . Зазначений заповіт посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Криницьким А.А. за зареєстрований за реєстровим № 169. [PERSON] та [PERSON] 08 вересня 2007 року зареєстрували шлюб, свідченням чого є свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . Позивач зазначає, що період перебування в зареєстрованому шлюбі, та їх спільного проживання у будинку [ADDRESS] з [PERSON] , за рахунок їх спільних коштів та взятого кредиту, у спірному будинку було проведено перепланування із збільшенням житлової площі та капітальний ремонт частини спірного житлового будинку, який істотно збільшився у своєї вартості. Враховуючи те, що цінність домоволодіння збільшилася, тому, вважає, що ѕ частки спірного будинку, що перебували у власності [PERSON] являються спільною сумісною власністю подружжя, тобто [PERSON] та [PERSON] , а тому вона може претендувати на 3/8 частки спірного домоволодіння. На підтвердження зазначеного позивачем надано: договір кредиту № 641/3-198 від 19.10.2007 року, товарні чеки на придбання матеріалів необхідних для перепланування житлового будинку, меблів, тощо; договір трудового найму від 25.09.2007 року; розписку [PERSON] від 29.08.2008 року про отримання коштів від [PERSON] у розмірі 100003,25 грн.; розписку [PERSON] про отримання коштів від [PERSON] у розмірі 10000 грн. (а.с. 22-32). Згідно технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS] від 28.05.2009 року, власниками якого є [PERSON] Ѕ частки, [PERSON] Ѕ частки, складається з: житлового будинку літ. А. (збільшена житлова площа на 10,40 кв. м. за рахунок внутрішнього перепланування); житлової прибудови літ. А1, загальною площею 17,00 кв. м., житловою площею 6,90 кв. м. ; літньої кухні літ. Е; тамбура до літньої кухні літ. е; сараю літ. В; сараю літ. С; підвалу літ. Ппд; гаража майстерні літ. О; навісу літ. Р.; душ літ. П1; вбиральні літ. У. Що підтверджується матеріалами інвентаризаційної справи ЄР 27327265 Р № 11647, справа № 15879 житлового будинку [ADDRESS] . Згідно висновку експерта №125-082/1 від 07.07.2017 року, вартість будівельних робіт і матеріалів, які були використані під час будівництва господарських будов і споруд в житловому будинку [ADDRESS] складає 223 188 грн., зокрема, будівельних матеріалів 164 639 грн., будівельних робіт 58 549 грн. Вартість будівельних матеріалів, які були використані під час будівництва (реконструкція, збільшення площі) будівлі гаражу майстерні літ. О в домоволодінні [ADDRESS] в нині чинних цінах складає 300 262 грн. Так, згідно із статтею 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно), тобто право спільної власності - це право власності кількох суб`єктів на один об`єкт. Відповідно до статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Зі змісту вказаної статті вбачається, що право кожного із співвласників пов`язується з часткою у праві спільної власності, і кожен із співвласників є власником не певної частини майна, а всього спільного майна у цілому. Відповідно до частин першої, другої статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Відповідно до ч. 3 ст.357 ЦК України співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна. Доказів того, що інші співвласники житлового будинку [PERSON] або [PERSON] на час виконання будівельних робіт надавали свою згоду на їх виконання, позивачем не надано. Крім того, рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21 вересня 2018 року, в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на будівельні матеріали та зміну розміру ідеальних часток відмовлено. Постановою Миколаївського апеляційного суду від 14.11.2018 року, рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21.09.2018 року залишено без змін. Отже, визнання ѕ частини житлового будинку [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] в рівних частках, а саме по 3/8 частки будинку за кожним з подружжя у зв`язку з проведеними поліпшенням вже були предметом судового розгляду, а тому позов в цій частині не підлягає задоволенню. Щодо позовних вимог про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , виданого державним нотаріусом Другої миколаївської державної нотаріальної контори Токіой І.В., суд приходить до наступного. [PERSON] належала Ѕ частка житлового будинку [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. [PERSON] та [PERSON] 08 вересня 2007 року зареєстрували шлюб, свідченням чого є свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . [INFO] [PERSON] помер, свідченням чого є свідоцтво про смерть серії [NUMBER] . Після його смерті відкрилася спадщина, зокрема на Ѕ частки житлового будинку [ADDRESS] . Спадкоємцями якого є: його дружина [PERSON] син [PERSON] , мати [PERSON] . 08 квітня 2015 року [PERSON] звернулася до Другої миколаївської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] . 09 квітня 2015 року [PERSON] звернувся до Другої миколаївської державної нотаріальної контори з заявою про відмову від прийняття після смерті [PERSON] на користь матері спадкодавця [PERSON] . 05 серпня 2015 року [PERSON] , яка діє в інтересах [PERSON] на підставі довіреності від 21.07.2015 року звернулася до Другої миколаївської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини смерті [PERSON] . Положеннями статті 1216 Цивільного кодексу України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). За статтею 1217 цього Кодексу, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1218 Цивільного кодексу України передбачено, що до складу спадщини входить усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Державним нотаріусом Другої миколаївської державної нотаріальної контори Токіой І.В. 17.02.2018 року видано свідоцтво про право на спадщину за законом [PERSON] на 1/3 частки спадкового майна від Ѕ частки житлового будинку [ADDRESS] та [PERSON] на 2/3 частки спадкового майна від Ѕ частки житлового будинку [ADDRESS] . Вказане підтверджується матеріалами спадкової справи № 177/2015 до майна померлого [INFO] [PERSON] . Враховуючи те, що [PERSON] добровільно відмовився від права на спадкування після смерті [PERSON] , судом відмовлено в задоволенні позовних вимог про визнання за [PERSON] право власності на будівельні матеріали та зміну розміру ідеальних часток, а отже з цього слідує, що позивачем не доведено факту збільшення частки в спірному майні [PERSON] , а тому позовні вимоги в частині визнання недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , виданого державним нотаріусом Другої миколаївської державної нотаріальної контори Токіой І.В. не підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог про визнання недійсним договір дарування житлового будинку з відповідними надвірними спорудами за адресою: [ADDRESS] від 02.06.2015 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] ; визнання недійсним договір дарування житлового будинку з відповідними надвірними спорудами за адресою: [ADDRESS] від 11.08.2015 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , суд приходить до наступного. [PERSON] належить Ѕ частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] на підставі рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 14.03.2003 року та 2/3 частки цього ж житлового будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 17.02.2018 року. Статтею 717 Цивільного кодексу України визначено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Положеннями частини 2 статті 719 цього Кодексу передбачено, що договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. 02 червня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування, відповідно до якого [PERSON] передала в дар, а [PERSON] прийняла в дар Ѕ частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] . Зазначений договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ласурія С.А. та зареєстрований в реєстрі за № 481. 11 серпня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування, відповідно до якого [PERSON] передала в дар, а [PERSON] прийняла в дар 2/6 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] . За змістом ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно із ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною 1 статті 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Таким чином, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину Цивільному кодексу України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину. Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що договори дарування відповідають вимогам цивільного законодавства, підстав для визнання їх недійсними немає, тому суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову про визнання договорів дарування недійсними. А отже, позовні вимоги про проведення перерозподілу спадкового майна, а саме 3/8 частки в праві спільної сумісної власності на домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , між спадкоємцями: 1/8 частку цього домоволодіння [PERSON] , 2/8 часток цього домоволодіння [PERSON] також не підлягають задоволенню за безпідставністю. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 3 ст. 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом ( ст. 81 ЦПК України). Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню. Судові витрати пов`язані з судовим розглядом цивільної справи покладаються на позивача у відповідності до приписів ч. 1 ст. 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed