Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-09 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому з урахуванням зменшення розміру позовних вимог просить суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на її утримання на період вагітності у розмірі 3000,00грн. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 28.04.2018 між нею, [PERSON] та відповідачем, [PERSON] було зареєстровано шлюб. З початку вересня 2018 року вони фактично припинили шлюбні відносини і стали мешкати окремо один від одного. У період шлюбу вона завагітніла. Своїх обов'язків по її утриманню у стані вагітності у добровільному порядку чоловік виконувати не бажає, що ставить її у скрутне матеріальне становище. У добровільному порядку дійти згоди щодо її утримання під час вагітності між нею та чоловіком не є можливим. За таких обставин вона вимушена звернутися до суду з даним позовом. 20.12.2018 на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просить суд відмовити у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дружини у період вагітності з підстав його необґрунтованості. Зазначив, що матеріали позовної заяви не містять жодного доказу на підтвердження того, що відповідач може надавати матеріальну допомогу дружині на період її вагітності. Фактично він не має можливості надавати таку допомогу. Він не має у власності земельної ділянки, веденням особистого підсобного господарства не займається, особистого майна не має, підприємницькою діяльністю не займається. З об'єктивних причин у зв'язку з відсутністю можливості працевлаштуватися відповідач не працює. Заробітну плату він отримав тільки у березні 2018 року в сумі 1454,40грн., працюючи у ТОВ «АВТОПРИВОД». Фактично він існує за рахунок тимчасових підробітків та його щомісячний дохід не перевищує навіть прожиткового мінімуму. У судове засідання сторони не з'явилися. Від представника позивача на адресу суду надійшла заява про розгляд справи за її та позивача відсутності. Просить суд задовольнити позов. Крім того, представник позивача в своїй заяві зазначив, що відповідач має можливість надавати матеріальну допомогу дружині на період її вагітності, про що свідчать відомості про доходи відповідача. Заробітна плата відповідача у розмірі 1454,40грн., на яку посилається відповідач, як на підставу неможливості надання дружині матеріальної допомоги на період вагітності, є сумою податку, сплаченого з нього, а заробітна плата відповідача становить 8080,00грн. Крім того, до заяви було долучено акт про проходження УЗД позивачкою від 09.01.2019, вартість якого складає 350,00грн. та квитанцію про придбання ліків на суму 239,45грн. Відповідач у судове засідання не з'явився, будучи належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи, про що свідчить поштове повідомлення про вручення йому судової повістки та факт надіслання відзиву на позовну заяву. У відповідності до вимог ч. 3 ст. 223 ЦПК України, суд розглядає справу за відсутності сторін на підставі наявних в матеріалах справи доказів. У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України у зв'язку з розглядом справи за відсутності сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, дав оцінку зібраним по справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об'єктивному та всебічному з'ясування обставин справи, прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 28.04.2018 між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб./а.с.7/ З початку вересня 2018 року сторони фактично припинили шлюбні відносини і стали мешкати окремо один від одного. Згідно довідки, виданої ВКК консультативно-діагностичним відділенням КУ «Мелітопольський міський пологовий будинок» ММР ЗО від 21.09.2018 [PERSON] вагітна, строк вагітності становить 17 тижнів./а.с.8/ Згідно ч.ч.1, 2, 4- 6 ст.84 Сімейного кодексу України дружина має право на утримання від чоловіка під час вагітності. Дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Аліменти, присуджені дружині під час вагітності, сплачуються після народження дитини без додаткового рішення суду. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має і в разі розірвання шлюбу. Вагітність означає особливий стан жінки, який існує у період розвитку в її організмі плоду. В юридичному розумінні вагітність - це юридичний факт-стан, з наявністю якого закон пов'язує важливі правові наслідки. Зокрема вагітність є одним з юридичних фактів, який надає жінці право на одержання утримання від її чоловіка. При цьому вагітність не пов'язана з непрацездатністю жінки, тобто жінка не повинна доводити, що у такий період вона не може працювати і її трудова функція суттєво обмежена. Вагітність є підставою для стягнення аліментів на користь дружини у сукупності з іншими обставинами, зокрема, здатністю чоловіка надавати дружині матеріальну допомогу. Право на утримання у зв'язку з вагітністю виникає у шлюбі з моменту зачаття і триває протягом всього періоду вагітності. Хоча право на утримання у зв'язку з вагітністю припиняється з моменту народження дитини, одночасно за необхідних умов виникає право на утримання відповідно до ч.2 ст.84 СК України. Тому після народження дитини немає необхідності повторно звертатися до суду з іншою вимогою - про надання утримання до досягнення дитиною трьох років. Право особи на утримання у зв'язку з проживанням з нею дитини триває до досягнення дитиною відповідного віку (трьох або шести років). Жінка, яка завагітніла під час шлюбу, може одержувати аліменти з колишнього чоловіка також після розірвання шлюбу. Головне, щоб вагітність настала під час шлюбу. Ця обставина може визначатися за правилами, встановленими ч.2 ст.122 СК України. Вважається, що вагітність настала за час шлюбу, якщо дитина може бути народжена жінкою до спливу 10 місяців після припинення шлюбу. Таким чином, судом встановлено, що позивачка завагітніла під час шлюбу, на теперішній час потребує матеріальної допомоги на період вагітності, а відповідачем не надано належних, достовірних та допустимих доказів неможливості надавати матеріальну допомогу на утримання позивачки. Навпаки, судом встановлено, що відповідач має достатнє грошове забезпечення, його дохід згідно відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утримання податків з 2 кварталу по 3 квартал 2018 року склав 8080,00грн., у нього на утриманні нікого не перебуває. Суд не приймає до уваги посилання представника відповідача на те, що у відповідача відсутня можливість працевлаштуватися і заробітну плату він отримував лише у березні 2018 році, а тому він не має можливості надавати дружині матеріальну допомогу на період вагітності, оскільки відповідач є працездатним, зазначає, що має тимчасові підробітки, що вказує на його можливість надавати таку допомогу. Доводи відповідача, що його щомісячний дохід не перевищує навіть прожиткового мінімуму суд сприймає критично, оскільки ним не зазначено, яким саме чином він підробляє, не зазначено розміру доходу, що суд вважає намаганням відповідача самоусунутися від необхідності брати участь в утриманні вагітної дружини. Так само суд не приймає до уваги доводи представника відповідача з приводу того, що у березні 2018 року відповідач отримав заробітну плату лише у розмірі 1454,40грн., оскільки це спростовується наданими самим же представником відповідача відомостями з Державного реєстру фізичних осіб-платників податку про суми виплачених доходів та утримання податків, де вищевказана сума є сумою перерахованого податку, а розмір нарахованої та виплаченої відповідачу заробітної плати за період з 2 кварталу по 3 квартал 2018 року склав 8080,00грн.. Отже, суд вважає, що відповідач не позбавлений можливості надавати допомогу на утримання позивачки на період її вагітності, оскільки позивачка позбавлена можливості матеріально забезпечити себе з причини вагітності, що ставить її у скрутне матеріальне становище, тому потребує матеріального утримання з боку відповідача. Разом з тим, суд враховує, що у справі відсутні й докази того, що відповідач може надавати дружині матеріальну допомогу саме у розмірі 3000 грн. Отже, виходячи із засад справедливості, добросовісності та розумності, враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити частково та стягнути з відповідача на користь позивачки аліменти на її утримання в розмірі 1000,00грн. щомісячно. За вимогами ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави. У зв'язку з тим, що при зверненні до суду з позовною заявою позивачка була звільнена від сплати судового збору та її вимоги задоволені, а відповідач не звільнений від оплати судових витрат, то ці витрати підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: partial