Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-26 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому з урахування уточнень до позову, просить суд визнати недійсним свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] від 17.05.2018 року, згідно з яким право власності на автомобіль марки Mitsubishi, модель - Pajero, об`єм двигуна - 2972 куб. см., колір - біла перлина, рік випуску - 2007, ідентифікаційний номер транспортного засобу (VIN) - [NUMBER] зареєстровано за [PERSON] ; скасувати реєстрацію автомобіля марки Mitsubishi, модель - Pajero, об`єм двигуна - 2972 куб. см., колір - біла перлина, рік випуску - 2007, ідентифікаційний номер транспортного засобу (VIN) - [NUMBER] за [PERSON] ; витребувати з чужого володіння та користування [PERSON] на користь [PERSON] транспортний засіб - автомобіль марки Mitsubishi, модель - Pajero, об`єм двигуна - 2972 куб. см., колір - біла перлина, рік випуску - 2007, ідентифікаційний номер транспортного засобу (VIN) - [NUMBER] ; визнати за [PERSON] право власності на транспортний засіб - автомобіль марки Mitsubishi, модель - Pajero, об`єм двигуна - 2972 куб. см., колір - біла перлина, рік випуску - 2007, ідентифікаційний номер транспортного засобу (VIN) - [NUMBER] . В своєму позові посилалась на те, що 05 червня 2014 між нею та [PERSON] , було укладено Договір позики транспортного засобу, відповідно до пункту 1.1. якого позивач як позичальник, був зобов`язаний передати відповідачу, як користувачу за договором, спірний ТЗ у безоплатне користування, а користувач зобов`язувався прийняти спірний ТЗ у користування та повернути його на першу вимогу позичальника або зі спливом строку дії договору у задовільному стані з урахуванням нормального зносу (п.2.3.). 05 червня 2014 вона передала [PERSON] спірний транспортний засіб, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та ключі, про що склали та підписали Акт прийому - передачі транспортного засобу. Наприкінці червня 2018 року вона звернулася до [PERSON] із вимогою про повернення спірного транспортного засобу, але він повідомив, що спірний транспортний засіб разом із документами та ключами він передав своєму знайомому, про місцезнаходження якого зараз нічого не відомо. Приблизно на початку липня 2018 року вона дізналася, що спірний транспортний засіб з невідомих причин зареєстрований за [PERSON] у місті Києві. Згідно із даними автоматизованої інформаційної системи МВС транспортний засіб марки Mitsubishi, модель - Pajero, об`єм двигуна - 2972 куб. см., колір - біла перлина, рік випуску - 2007, ідентифікаційний номер транспортного засобу (VIN) - [NUMBER] зареєстрований за громадянкою [PERSON] , [INFO] , РНОКПП - [NUMBER] , що зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . На даний час транспортний засіб має номерний знак [NUMBER] і належить даній особі на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , виданого 17 травня 2018 року в ТСЦ №5152 РСЦ МВС в Одеській області. Представник позивача в судовому засіданні [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилався на обставини викладені в позові. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явились, причини не явки до суд не повідомили. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Регіонального сервісного центру МВС в Одеській області в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за відсутністю представника. Представники третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Регіонального сервісного центру МВС в м. Києві, Регіонального сервісного центру МВС України в судове засідання не з`явились. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Вивчивши матеріали цивільної справи, дослідивши надані суду докази, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом встановлено, що з 30 січня 2008 року [PERSON] на праві власності належав автомобіля марки Mitsubishi, модель - Pajero, об`єм двигуна - 2972 куб. см., колір - біла перлина, рік випуску - 2007, ідентифікаційний номер транспортного засобу (VIN) - [NUMBER] , державний реєстраційний номер - [NUMBER] (а.с.11). Підставою набуття права власності на автомобіль був Договір купівлі - продажу №25-01/08-02 від 25.11.2007 року, укладений між позивачем та ТОВ «Софт-Макс» (а.с.12). Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] довіреністю уповноважила [PERSON] продавати та розпоряджатися автомобілем Mitsubishi Pajero, 2007 року випуску, колір - біла перлина, VIN: [NUMBER] , посвідчену Приватним нотаріусом Івановою С.В. На підставі даної довіреності [PERSON] від імені [PERSON] було укладено з [PERSON] Договір купівлі-продажу транспортного засобу №5559 від 16 березня 2016 року (а.с.105). Приватний нотаріус Іванова С.В. повідомляє, що довіреність від імені [PERSON] 09 лютого 2016 року за реєстровим № 3564 вона як нотаріус не посвідчувала, вказана особа до неї не зверталась (а.с.229). Згідно із даними автоматизованої інформаційної системи МВС транспортний засіб марки Mitsubishi, модель - Pajero, об`єм двигуна - 2972 куб. см., колір - біла перлина, рік випуску - 2007, ідентифікаційний номер транспортного засобу (VIN) - [NUMBER] зареєстрований за громадянкою [PERSON] , [INFO] , РНОКПП - [NUMBER] , що зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . На даний час транспортний засіб має номерний знак [NUMBER] і належить даній особі на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , виданого 17 травня 2018 року в ТСЦ №5152 РСЦ МВС в Одеській області. Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Захист цивільних прав та інтересів судом здійснюється у спосіб встановлений законом або договором. Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається ч.2 ст.16 ЦК України, до яких віднесено, втому числі, визнання права. Крім того, виходячи із змісту ст. 15, 16 ЦК України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову. Враховуючи викладене, підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Статтею 1 Протоколу № 11 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом. Способи захисту за своїм призначенням можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. При цьому, метою застосування певного способу захисту є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб`єктів, створення необхідних умов дляреалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню. Позов про визнання права власності є речово-правовим, вимоги якого звернені до суду, який повинен підтвердити наявність у позивача права власності на спірне майно. Підставою позову є обставини, що підтверджують право власності позивача на майно. Умовами задоволення позову про визнання права власності на майно є наявність у позивача доказів на підтвердження в судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності. Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. При цьому діє презумпція правомірності, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (п. 5 Постанови № 5 від 07.02.2014 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»). Згідно зі ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужено особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває права власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього. Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Частиною 3 ст. 388 ЦК України визначено, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч. 2 ст. 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Частиною 1 ст. 216 ЦК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину (пункт 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»). Як вбачається із ч. 1 ст. 317 ЦК України, змістом права власності є права власника щодо володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і впорядку, встановлених законом (ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України). Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 № 9 норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Добросовісне придбання в розумінні ст. 388 ЦК України можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація). Відповідно до ст. 19, 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації. Суд приходить до висновку, що позивачем доведено належними та допустимі доказами факт перебування у її власності автомобіля та факт незаконного відчуження автомобіля відповідачем [PERSON] , який не мав права на відчуження та розпорядження за довіреністю спірного автомобіля, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір, сплачений позивачем при подання позову, підлягає стягненню з відповідачів по 790, 25 грн. з кожного на користь позивача. На підставі викладеного та

Outcome: approved