Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-07 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] , за участю третьої особи Органу опіки та піклування Мелітопольської міської ради Запорізької області про визначення місця проживання дитини сина [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю. Позов обґрунтовано тим, що 10 листопада 2015 року позивач зареєструвала шлюб з відповідачем по справі, [PERSON] . Від даного шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON] . [INFO] . З березня 2020 року припинили шлюбі відносини з тієї причини, що відповідач поводився агресивно та застосовував фізичну силу. З цього часу проживають окремо один від одного та не ведуть спільне господарство. Після припинення шлюбних відносин син залишився проживати разом з матір`ю та проживає по теперішній час за наступною адресою: [ADDRESS] . Весь час, після припинення шлюбних відносин, син проживає з матір`ю за вищевказаною адресою та повністю знаходиться на її повному утриманні, бо ніякої матеріальної допомоги на утримання сина відповідач по справі не надає. На теперішній час позивач працює військовослужбовцем у військовій частині [NUMBER] . Вирішення цього питання необхідно позивачу для того, щоб вона у відсутність відповідачки мав можливість вирішувати всі питання пов`язані з організацією життя сина, реєстрацією місця його проживання, його лікуванням та укладенням договорів з сімейним лікарем, і з його відпочинком, та можливим виїздом на інше місце проживання. \~ \~ \~ \~ В судове засідання позивач не з`явилася, але від неї надійшла заява з проханням розглядати справу за її відсутності. На задоволенні позову наполягає. Проти винесення заочного рішення по справі не заперечує. Відповідач у судове засідання не з`явився з невідомих причин, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Про поважні причини своєї неявки суду він не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи, розгляд справи за його відсутності чи заперечень проти позовних вимог від нього не надходило. Тому суд визнає неявку відповідача з неповажних причин, та, на підставі заяви позивача, у відповідності зі ст. 280 ЦПК України, суд вважає за необхідне ухвалити по справі заочне рішення. Представник третьої особи в судове засідання не з`явилася, надала заяву з проханням розглядати справу за її відсутності, позов підтримує в повному обсязі. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Виходячи з наведеного, а також положень ч. 3\~ст. 211 Цивільного процесуального кодексу України\~(далі\~ЦПК України), суд вважає, за необхідне провадити розгляд справи на підставі наявних у суду матеріалів. Суд, вивчивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, давши оцінку зібраним по справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясуванні обставин справи, прийшов наступних висновків. Згідно ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Згідно ч.5 ст. 263 ЦПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON] та [PERSON] перебувають у шлюбі, зареєстрованому 10 листопада 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 3813. (а.с.8) Від шлюбу мають неповнолітньої дитину - сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується доданою до матеріалів справи копією свідоцтва про народження (а.с.9). У відповідності до ч.1 статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до ч.4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Як вбачається з копії довідки, виданої старшою по будинку [ADDRESS] [PERSON] , підпис якої завірена директором ТОВ КК «Шахтарська» Купрєєнко С.В від 29.09.2020 року [PERSON] , [INFO] проживає за адресою: [ADDRESS] разом з неповнолітнім сином [PERSON] , [INFO] (а.с.10). Проживання дитини разом із батьками є водночас правом дитини та обов`язок батьків утримувати дитину. Відповідно до ч.1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Частиною 1 ст. 161 Сімейного кодексу України встановлено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Так, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Згідно ст. 19 Сімейного Кодексу України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Відповідно до Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866, для розв`язання спору, що виник між батьками, щодо визначення місця проживання дитини, один з батьків подає службі у справах дітей за місцем проживання дитини заяву, копію паспорта, довідку з місця реєстрації (проживання), копію свідоцтва про укладення або розірвання шлюбу (у разі наявності), копію свідоцтва про народження дитини, довідку з місця навчання, виховання дитини, довідку про сплату аліментів (у разі наявності). Під час розв`язання спорів між батьками щодо визначення місця проживання дитини служба у справах дітей має захищати інтереси дитини з урахуванням рівних прав та обов`язків матері та батька щодо дитини. Відповідно до ч.5 ст. 19 Сімейного Кодексу України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей та документів, які стосуються справи. Згідно висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області від 10 червня 2021 року про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітнього [PERSON] , [INFO] . Відповідно до довідки, виданої старшою по будинку [ADDRESS] [PERSON] , підпис якої завірена директором ТОВ КК «Шахтарська» Купрєєнко С.В., [PERSON] проживає разом з сином [PERSON] . Усі витрати по утриманню квартири, оплати платежів, ремонту несе самостійно. Самостійно утримує сина. Відповідно до інформації КНП «Уентр первинної медико-санітарної допомоги» від 23.04.2021 №01-19/453, дитина спостерігається в амбулаторії ЗПСМ №7, декларація на медичне обслуговування укладена з педіатром [PERSON] . На прийом до лікаря дитина з`являється у супроводі матері. Усі призначення виконуються в повному обсязі, має щеплення згідно з віком. Дитина доглянута. Соціально-побутові умови задовільні. Відповідно до листа КНП «Цент надання соціальних послуг та медичної реабілітації» Мелітопольської міської ради від 30.04.2021 №01-8/124 у ході здійснення оцінки потреб сім`ї з`ясовано, що мати [PERSON] спроможна виконувати обов`язки з виховання дитини та має необхідні умови для повноцінного розвитку та догляду за нею. За результатами оцінки потреб сім`я отримала соціальну послугу консультування. Батько дитини [PERSON] проживає окремо від родини з 2020 року. Станом на 28.04.2021 батько перебуває в зоні АТО/ООС. У телефонній бесіді батько дитини [PERSON] повідомив, що він перебуває в зоні АТО/ООС (орієнтовний термін перебування 8 місяців), не заперечує щодо проживання дитини з матір`ю [PERSON] . Відповідно до акта обстеження умов проживання родини [PERSON] складеного спеціалістами служби у справах дітей Мелітопольської міської ради 14.05.2021 у квартирі за адресою: [ADDRESS] створено умови для проживання, виховання та розвитку малолітньої дитини. Тому орган опіки та піклування вважає, що немає підстав не підтримати позов [PERSON] щодо визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , з матір`ю. Згідно з ч. 1, 2 ст. 157 Сімейного Кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Як роз`яснено у п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007 року, при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Слід зазначити, що згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Враховуючи викладене,

Outcome: approved