Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-23 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання протиправним та скасування наказу №147-к від 11.12.2020 року щодо звільнення її з роботи у зв`язку зі зміною в організації виробництва і праці - скорочення штату працівників за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, поновлення на посаді лікаря - стажиста, зобов`язання відповідача внести зміни до наказу №94-вк від 28.07.2020 року, а саме виправити назву посади з лікар - інтерн на лікар - стажист, про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування судових витрат і витрат на правову допомогу. Позов мотивує тим, що 01.08.2016 року була прийнята на роботу у Комунальний заклад Львівської обласної ради Львівський протитуберкульозний диспансер на посаду лікаря - інтерна за фахом Внутрішні хвороби (Наказ №97-к від 01.08.2016). 15.01.2018 року КЗ Львівський протитуберкульозний диспансер і КЗ ЛОР Львівська обласна лікарня позалегеневого туберкульозу було реорганізовано шляхом злиття з КЗ ЛОР Львівський обласний протитуберкульозний диспансер, а її переведено на посаду лікаря - інтерна КЗ ЛОР Львівський обласний протитуберкульозний диспансер. 23.06.2018 року вона отримала сертифікат спеціаліста №422/46-18, відповідно до якого їй було присвоєно звання лікаря - спеціаліста за спеціальністю Внутрішні хвороби. З 22.08.2018 року по 11.12.2020 року вона перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. 27.07.2020 року КЗ ЛОР Львівський обласний протитуберкульозний диспансер було припинено шляхом приєднання до КНП ЛОР Львівський регіональний фтизіопульмунологічний клінічний лікувально-діагностичний центр, її було зараховано на посаду лікаря - інтерна за фахом Внутрішні хвороби амбулаторно-поліклінічного відділення. 11.12.2020 року її було звільнено з роботи у зв`язку зі зміною в організації виробництва і праці - скорочення штату працівників за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України. Вважає наказ №147-к від 11.12.2020 щодо звільнення її з роботи у зв`язку зі зміною в організації виробництва і праці - скорочення штату працівників за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України протиправним, незаконним та просить його скасувати, оскільки її було звільнено в останній день перебування у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Крім того, з 14.12.2020 року по 02.01.2020 року вона перебувала на амбулаторному лікуванні, що підтверджується листками непрацездатності. Більше того, вважає, що приєднання не може вважатися повною ліквідацією в розумінні КЗпП України, а відтак дія трудового договору продовжується. Крім того, просить поновити її на посаді, лікаря - стажиста Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівський регіональний фтизіопульмонологічний клінічний лікувально-діагностичний центр» та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, відшкодувати судові витрати і витрати на професійну правничу допомогу. Ухвалою від 08.02.2021 року позов залишено без руху, оскільки надіслання позовної заяви на електронну адресу не ґрунтується на вимогах закону. Ухвалою від 15.02.2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 14.04.2021 року від відповідача КП ЛОР «Львівський регіональний фтизіопульмонологічний клінічний лікувально - діагностичний центр» до суду надійшов відзив на позов, позов не визнає, просить відмовити у задоволенні позову. 21.04.2021 року від позивача надійшла відповідь на відзив. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала з мотивів, викладених у позові, просить позов задоволити. Представник відповідача в судовому засіданні позов заперечив з підстав, викладених у відзиві на позов. Пояснив, що звільнення позивача проведено у відповідності до вимог чинного законодавства, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Відповідно до рішення Львівської обласної ради ХХ чергової сесії VІІ скликання від 10.09.2019 № 874 «Про реорганізацію фтизіатричної служби у Львівській області», комунальний заклад Львівської обласної ради «Львівський обласний протитуберкульозний диспансер» був припинений в результаті проведеної реорганізації, шляхом приєднання до комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівський регіональний фтизіопульмонологічний клінічний лікувально-діагностичний центр». Станом на час приєднання 27.07.2020, штатний розпис припиненої юридичної особи КЗ ЛОР «Львівський обласний протитуберкульозний диспансер» не передбачав трудових відносин із будь-якими працівниками. Всі працівники звільнені в зв`язку із скороченням штатів комунального закладу Львівської обласної ради «Львівський обласний протитуберкульозний диспансер» в повному складі. Оскільки позивач перебувала в відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку - вона не підлягала звільненню до завершення відпустки. Разом з тим, у Центрі легеневого здоров`я були відсутні вакантні посади, які б могли бути запропоновані позивачці для заміщення у звязку із скороченням посади, яку вона займала, відповідно до її кваліфікації та освітнього рівня. В штатному розписі Центру легеневого здоров`я, як на дату скорочення посади позивачки так і на дату її звільнення відсутні взагалі посади, за отриманою нею спеціальністю лікаря з внутрішні хвороби. Заслухавши вступні слова учасників процесу, дослідивши матеріали цивільної справи, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши наявні у справі докази та оцінивши їх у сукупності, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач [PERSON] 01.08.2016 року була прийнята на роботу у Комунальний заклад Львівської обласної ради Львівський протитуберкульозний диспансер на посаду лікаря - інтерна за фахом Внутрішні хвороби (Наказ №97-к від 01.08.2016). З трудової книжки позивачки вбачається, що 15.01.2018 КЗ Львівський протитуберкульозний диспансер і КЗ ЛОР Львівська обласна лікарня позалегеневого туберкульозу було реорганізовано шляхом злиття з КЗ ЛОР Львівський обласний протитуберкульозний диспансер, а [PERSON] переведено на посаду лікаря - інтерна КЗ ЛОР Львівський обласний протитуберкульозний диспансер. 23.06.2018 року [PERSON] отримала сертифікат спеціаліста №422/46-18, відповідно до якого їй було присвоєно звання лікаря - спеціаліста за спеціальністю Внутрішні хвороби. З 22.08.2018 року по 11.12.2020 року [PERSON] перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. 27.07.2020 року [PERSON] зараховано на посаду лікаря - інтерна за фахом Внутрішні хвороби амбулаторно-поліклінічного відділення. 1 11.12.2020 року позивачку [PERSON] було звільнено з роботи у зв`язку зі зміною в організації виробництва і праці - скорочення штату працівників за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України (Наказ №147-к від 11.12.2020). Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на не визначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності, можуть бути розірвані власником або уповноваженим органом лише у випадках зміни в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Із змісту наведеної норми убачається, що вона передбачає декілька самостійних підстав для розірвання з ініціативи власника трудового договору з працівником, зокрема: ліквідацію; реорганізацію; банкрутство; перепрофілювання підприємства, установи, організації; скорочення чисельності працівників; скорочення штату працівників. Положеннями частини другої статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Отже, при вивільненні працівників, у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці в першу чергу підлягає оцінці кваліфікація та продуктивність праці працівників, що підлягають скороченню. І лише за умови рівноцінності кваліфікації та продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені у частині другій статті 42 КЗпП України. За змістом статті 42 КЗпП України коло працівників, серед яких визначаються особи, які мають переважне право на залишення на роботі, та які не мають такого права, стосується всіх працівників, які займають таку ж посаду. Встановивши, що у відповідача відбулись зміни в організації виробництва і праці, а саме, скорочення чисельності штату працівників, позивач попереджалася про наступне вивільнення за два місяці з дати його попередження, з моменту попередження про наступне вивільнення та до дати звільнення у відповідача були відсутні вакантні посади, які могли бути запропоновані позивачці за її кваліфікацією та освітнім рівнем, суд приходить до висновку, що відповідачем не порушено вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника. Так, позивача [PERSON] як лікаря інтерна персонально попереджена про можливе майбутнє вивільнення під розписку в зв`язку із скороченням посади, яку вона займала. Зазначено, що вакантні посади їй будуть запропоновані після затвердження нового штатного розпису адміністрацією комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівський регіональний фтизіопульмонологічний клінічний лікувально-діагностичний центр». З даним попередженням [PERSON] ознайомлена 01.10.2019 (а.с.40) Разом з тим, у Центрі легеневого здоров`я були відсутні вакантні посади, які б могли бути запропоновані позивачці для заміщення у зв`язку із скороченням посади, яку вона займала, відповідно до її кваліфікації та освітнього рівня. Так, судом досліджено штатний розпис Центру легеневого здоров`я, відповідно до якого як на дату скорочення посади позивачки так і на дату її звільнення відсутні взагалі посади, за отриманою нею спеціальністю лікаря з внутрішніх хворіб. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Таким чином, судом не встановлено порушення прав позивача при звільненні, обставини, на які позивач посилався не знайшли підтвердження в судовому засіданні та спростовані наявними в матеріалах справи доказами. Судом встановлено, що у зв`язку з припиненням діяльності у відповідача відбулись зміни в організації виробництва і праці, відбулось скорочення чисельності штату працівників, позивачка попереджалася про наступне вивільнення за два місяці з дати його попередження, її посада була скорочена і не переведена до штату Центру легеневого здоров`я. з моменту попередження про наступне вивільнення та до дати звільнення у відповідача були відсутні вакантні посади, які могли бути запропоновані позивачу за його кваліфікацією та освітнім рівнем. Тому суд приходить до висновку, що відповідачем не порушено вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника. Крім того, суд приймає доводи представника відповідача про те, що позивач на день звільнення не була членом профспілкової організації. Суд відхиляє покликання позивача на те, що остання могла бути звільненою лише поза періодом соціальної відпустки, оскільки в разі звільнення працівника, котрий перебуває у відпустці, датою звільнення є останній день відпустки. Покликання позивача на те, що відповідач протиправно звільнив її під час тимчасової непрацездатності суд відхиляє, оскільки згідно ст.40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Проте це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації, а згідно наказу №69-В від 30.06.2020 року припинено КП ЛОР Львівський обласний протитуберкульозний диспансер. Таким чином, судом не встановлено порушення прав позивачки при звільненні, обставини, на які позивач посилався не знайшли підтвердження в судовому засіданні та спростовані наявними в матеріалах справи доказами. Оскільки судом не встановлено порушення трудових прав [PERSON] при звільненні, відтак підстав для поновлення позивача на посаді немає. Що стосується решти позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, такі не підлягають до задоволення, оскільки лише в разі прийняття рішення про поновлення на посаді та скасування оскаржуваного наказу, суд стягує з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу. У порядку ч.6\~ст.141 ЦПК України\~судові витрати щодо судового збору покласти на рахунок держави, оскільки позивач звільнена від сплати судового збору в даній категорії справ на підставі ст.5 Закону України «Про судовий збір» Враховуючи наведене, суд в задоволенні позову відмовляє за безпідставністю.

Outcome: dismissed