Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-12 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати угоду купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями, укладену між нею та відповідачами, дійсною, такою, що відбулася, та визнати за нею право власності на житловий будинок (на плані позначено літ. А, №6) загальною площею 95,8 м. кв., житловою площею 64,9 м. кв. з господарськими будівлями літньою кухнею (літ. Б), сараями (літ. Е, З), сараєм (коптилка) (літ. И), гаражем (літ. В1), котельнею (літ. Г1), погребом з шиєю (літ. Д1, д ), вбиральнею (літ. Ж), навісом (літ. К), огородженням №1-4, вимощенням І, розташований на земельній ділянці площею 740 м. кв. по вул. Ялтинська,7 в м. Балті Одеської області, який раніше на праві приватної власності в рівних частках, тобто по ? частині за кожною, належав відповідачам, стверджуючи, що 30.06.2015 року вона уклала з відповідачами угоду купівлі-продажу вище вказаного житлового будинку, згідно якої сплатила відповідачам гроші у сумі 70000 грн., про що складена відповідна розписка, а відповідачі передали їй правовстановлюючі документи, технічний паспорт на будинок, сам житловий будинок з господарськими будівлями, пообіцяли зявитися до нотаріальної контори для оформлення угоди купівлі-продажу, але, до теперішнього часу відповідачі до нотаріальної контори не зявляються, крім того, оформити належним чином угоду неможливо і по причині того, що у відповідачів відсутній державний акт на земельну ділянку, на якій розташований житловий будинок з господарськими будівлями. Вказані вище обставини позбавили позивача права володіти, користуватися, розпоряджатися придбаним нерухомим майном, з приводу чого вона змушена звернутися до суду з позовом, надала суду заяву, в якій свої заявлені вимоги підтримала в повному обсязі, просить розглянути справу без її участі. Відповідачі до судового засідання не зявилися, але надіслали на адресу суду заяви, в яких позов визнали в повному обсязі, підтвердили викладені в позові обставини, в тому числі і те, що наміру оформити угоду належним чином у нотаріуса не мають, просять справу розглянути за їх відсутності. Розглянувши матеріали справи, суд вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що відповідачам [PERSON] та [PERSON] на праві приватної власності згідно договорів дарування частин будинку відповідно від 26.07.2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Балтського районного нотаріального округу Одеської області [PERSON], реєстр №3141, та від 18.01.1995 року, державним нотаріусом Балтської державної нотаріальної контори [PERSON], реєстр №158, в рівних частках належав житловий будинок з господарськими будівлями, розташований на земельній ділянці площею 740 м. кв. по вул. Ялтинська,7 в м. Балті Одеської області, що сторони уклали між собою договір купівлі-продажу вище вказаного житлового будинку від 30.06.2015 року, згідно якого відповідачі продали, а позивач придбала цілий вище вказаний житловий будинок за 70000 грн. і по акту прийому-передачі від 30.06.2015 року відповідачі передали, а позивач прийняла цілий житловий будинок з господарськими будівлями, що відповідно до розписки, складеної відповідачами, вони отримали від позивача вище вказану суму грошей і взяли на себе зобовязання оформити угоду належним чином у нотаріальній конторі. Згідно рекомендацій, викладених у п.13 Постанови пленуму Верховного суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК України пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. При розгляді таких справ суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. Судом зясовано, що відповідно до ст. 657 ЦК України (із змінами, внесеними згідно із Законами № 1878-VI (1878-17) від 11.02.2010, № 2756- VI (2756-17) від 02.12.2010) договір купівлі-продажу житлового будинку або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, а відповідно до ст. 640 ЦК України, договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. В судовому засіданні встановлено, що відповідачі ухилилися від нотаріального посвідчення договору, про що повідомили у клопотанні про розгляд справи без їх присутності, де вказали, що наміру зявитися до нотаріальної контори для посвідчення договору у них немає, тому втрачена можливість посвідчення вище вказаного договору у нотаріуса, а також встановлено, що інших підстав нікчемності правочину в даному випадку немає. За таких обставин суд вважає за можливе застосувати до спірних правовідносин між сторонами вимог ч.2 ст.220 ЦК України, оскільки сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, відбулося повне виконання умов договору, але відповідачі ухилилися від його нотаріального посвідчення, тому суд може визнати дійсним договір купівлі-продажу, укладений 30.06.2015 року між [PERSON] з однієї сторони та [PERSON], [PERSON] з іншої сторони. Що стосується визнання права власності на нерухоме майно, то як встановлено ч.3 ст.334 ЦК України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Згідно ч.1 ст.120 ЗК України, у разі набуття права власності на житловий будинок, будівлю, або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці обєкти. До особи, яка набула право власності на житловий будинок, будівлю, або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Відповідно до ч.2 ст.377 ЦК України розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у звязку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці обєкти (крім багатоквартирних будинків). Таким чином, вище зазначені норми законів приводять суд до висновку про те, що земельна ділянка, на якій розташований вище вказаний житловий будинок з господарськими будівлями, повинна перебувати у власності відчужувача цього житлового будинку і лише в цьому випадку власник земельної ділянки зобовязаний отримувати її кадастровий номер, тобто позивач повинна була бути власником земельної ділянки, на якій розміщений будинок. Позивач власником земельної ділянки, на якій розташований житловий будинок, не є, а тому, на думку суду, не повинна вживати заходів до отримання кадастрового номеру, що її право користування земельною ділянкою переходить разом із правом власності на житловий будинок. На підставі викладеного,

Outcome: approved