Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-12 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням. Свої вимоги мотивує тим, що є власником 96/300 частини житлового будинку [ADDRESS]. Зазначає, що у квартирі зареєстровані вона, її чоловік [PERSON] та онук [PERSON], відповідач по справі. Хоча відповідач і зареєстрований у квартирі, але з 2015 року в квартирі не проживає. Факт не проживання відповідача у квартирі підтверджується копією повідомлення від 20.05.2018 року № 3/3901. Оскільки відповідач не проживає у квартирі, комунальні послуги не сплачує, то просить суд, визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування квартирою [ADDRESS]. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України,суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Клопотання про розгляд справи за участю сторін від учасників судового процесу не надходило. Слід зазначити, що відповідач подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності та просив прийняти його заяву про визнання позову. З огляду на це, суд приходить до висновку про вирішення спору за наявними матеріалами справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Судом встановлено, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна (а.с. 3), [PERSON] на праві приватної спільної часткової власності належить 96/300 частини житлового будинку [ADDRESS]. З технічного паспорта на житловий будинок вбачається, що частка позивача є відокремленою частиною житлового приміщення - квартирою, яка по особовому рахунку [NUMBER] значиться за [ADDRESS]. З копії будинкової книги вбачається, що в квартирі зареєстровано місце проживання [PERSON], [INFO] (а.с. 4-5). В судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] з 2015 року не проживає в спірній квартирі, що підтверджується листом за результатами звернення [PERSON] від 20 травня 2018 року. (а.с. 10), заявою про визнання позову [PERSON] Оскільки відповідач тривалий час не проживає у спірному приміщенні, то є всі підстави вважати відповідача таким, що втратив право на користування спірним жилим приміщенням. Таким чином, проаналізувавши зібрані і досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення.

Outcome: approved