Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-25 00:00:00

позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача на її користь не виплачену заробітну плату за період з листопада 2009 року по квітень 2013 року в сумі 22461,79 грн., а також середню зарплату за період затримки розрахунку за період у розмірі 63778 грн. та допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Свої вимоги мотивує тим, що з 09.11.2009 року вона прийнята на посаду слюсаря з механоскладальних робіт 4 розряду в складальний цех у [PERSON] «Львівські автобусні заводи». 01.04.2011 року була переведена на відокремлений структурний підрозділ [PERSON] «Львівські автобусні заводи». 29.03.2013 року звільнена з роботи за угодою сторін у відповідності до п.1 ст.1 ст.36 КЗпП України. За час її роботи на підприємстві відповідач постійно порушував норми чинного трудового законодавства. Так, вчасно не нараховувалась і не виплачувалась у повному обсязі заробітна плата за період з листопада 2009 року по квітень 2013 року, тому на момент звільнення її заборговано кошти у розмірі 22461,79 грн. Ця належна їй заробітна плата не була нарахована і не була виплачена і при її звільненні, у зв'язку з чим позивач змушена звернутися до суду. Крім цього, вважає, що їй повинно бути виплачено середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з звільненні у розмірі 63778,00 грн. Просить позов задоволити. 02.01.2018 року провадження у справі відкрито. 27.02.2018 року ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. У судове засідання позивач не з'явилася, подала на адресу суду заяву про слухання справи у її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечила. Представник відповідача у судове засідання не зявився, хоча належним чином повідомлявся про день, час та місце розгляду справи. Згідно ст. 280 ЦПК України суд вважає, що справу слід слухати у його відсутності на підставі наявних у справі доказів, з постановленням заочного рішення. Відповідно до вимог ч.2\~ст.247 ЦПК України\~у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень\~ЦПК України\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що 09.11.2009 року [PERSON] прийнята на посаду слюсаря з механоскладальних робіт 4 розряду в складальний цех у [PERSON] «Львівські автобусні заводи». 01.04.2011 року була переведена на відокремлений структурний підрозділ [PERSON] «Львівські автобусні заводи». 29.03.2013 року звільнена з роботи за угодою сторін у відповідності до п.1 ст.1 ст.36 КЗпП України. На [PERSON] «Львівські автобусні заводи» працювала слюсарем механо-складальних робіт 4 та 5 розряд з погодинною тарифною ставкою 6,32 та 7,15 грн. відповідно. Денна зарплата складала 6,32 грн.*8 = 50,56 за період з 09.11.2009 року та з 26.08.2010 року 7,15 грн.*8=57,2 грн. за один робочий день. З часу прийняття та до дня звільнення перебувала із відповідачем у трудових відносинах, що підтверджується копією трудової книжки. Судом встановлено, що в день звільнення [PERSON] не виплачено заборгованість по заробітній платі за період з листопада 2009 року по квітень 2013 року у розмірі 22461,79 грн., що вбачається із поданого розрахунку, який ніким не заперечується. Згідно ст. 81 ЦПК України, Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Однак, відповідач в судове засідання не зявився, не подав заперечень на позов та доказів на його спростування. Відповідно до ст.7 ч.4 Конституції України, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищене законом. Відповідно до ст.43 Конституції України кожен має право на працю; кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно ст. 115 КЗпП України заробітна плата повинна виплачуватися робітнику регулярно у робочі дні у строки, встановлені колективною угодою, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, не перевищуючий шістнадцяти календарних днів. Частиною першої ст. 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст.116 КЗпП України. Зі змісту ч.7 ст.43 Конституції України, ч.1ст.115 КЗпП України, відповідач мав виплачувати працівнику заробітну плату регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженому у встановленому порядку, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно вимог ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. У частині першій статті 1 Закону України Про оплату праці від 24 березня 1995 року, який є спеціальним нормативно-правовим актом, що регулює правовідносини у сфері оплати праці, міститься аналогічне визначення поняття заробітна плата. Згідно з ст. 2 Закону України Про оплату праці основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обовязки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, повязані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Статтею 117 КЗпП України передбачено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, а саме у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, визначені ст.116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір, підприємство має сплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарних місяці роботи згідно Порядку обчислення середньомісячної заробітної плати затвердженою постановою КМУ від 08 лютого 1995 р.№ 100 (ч.2 п.2). Період розрахунку-останні два повних робочих місяці, тобто лютий-березень 2013 року. Із наданого позивачем розрахунку вбачається, що компенсація середнього заробітку за період затримки розрахунку з позивачем [PERSON] «Львівські автобусні заводи» становить 63778,00 грн., виходячи з середньоденної заробітної плати нарахованої згідно п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 8 лютого 1995 р. №100. Вказаний розрахунок береться судом до уваги, оскільки такий обґрунтований і ніким не заперечується. Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 Про практику застосування судами законодавства про оплату праці встановлено, що при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Відповідне роз'яснення надав Конституційний Суд України у своєму рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 КЗпП України. За наведених обставин, суд вважає, що позов підставний та підлягає задоволенню та до стягнення підлягає 22461,79 грн. заборгованості по заробітній платі та 63778,00 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір в сумі 1762,00 гривень.

Outcome: approved