Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-15 00:00:00

Позивач звернулася до суду з даним позовом мотивуючи його тим, що 05 серпня 2001 року зареєструвала шлюб з відповідачем [PERSON]. Під час шлюбу у них народилося двоє дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Позивач вказує, що відповідач в добровільному порядку матеріальної допомоги на утримання дітей не надає. Просить стягнути з відповідача [PERSON] аліменти на утримання неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], в твердій грошовій сумі в розмірі 1000 гривень щомісячно на кожну дитину до досягнення дітьми повноліття. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила позов задовольнити, з мотивів наведених в позовній заяві. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, пояснив суду, що оскільки він не працює, то згідний сплачувати мінімальний розмір аліментів. Суд, заслухавши пояснення сторін, з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає, що позов слід задовольнити частково, з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони по справі є батьками неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], що підтверджується копіями свідоцтв про їхнє народження, які міститься у матеріалах справи (а.с. 2, 3). Ст. 180 Сімейного кодексу України визначено, що батьки зобов'язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття. Відповідно до ч. 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року) держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч. 2 ст. 6 Конвенції про права дитини). Частиною 1 та 2 ст. 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 1, 2 Закону України «Про охорону дитинства» батьки зобов'язані забезпечити дітям умови для достатнього фізичного, духовного та культурного розвитку. Відповідно до положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. В силу дії ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька або в твердій грошовій сумі і виплачується щомісячно. Відповідно до ст. 184 Сімейного кодексу України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. За приписами ч. 2 ст. 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. За ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки; інші обставини, що мають істотне значення. За приписами ч.1 ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Даних про те, що відповідач працює офіційно та має регулярний дохід суд не має, що підтверджено і самим відповідачем, отже є підстави для стягнення з відповідача аліментів на утримання дітей в твердій грошовій сумі. На час розгляду справи відповідач не сплачує аліменти на утримання інших дітей чи непрацездатних батьків. Позивачка не довела, що за своїм матеріальним становищем відповідач здатний сплачувати аліменти у визначеному нею розмірі, а тому суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача аліментів у розмірі по 1000 гривень щомісячно на кожну дитину, та приходить до висновку, що з нього слід стягнути аліменти у меншому розмірі. Враховуючи вищенаведене, величину прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, встановленого законодавством, а також те, що обов'язок утримувати дитину є рівною мірою обов'язком як матері, так і батька, то суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково, та стягувати з відповідача в користь позивачки аліменти на утримання неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], у твердій грошовій сумі по 600 (шістсот) гривень на кожну дитину щомісячно, в решті позову слід відмовити. Згідно із ч.1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Позивачка звернулася до суду з позовом 01.12.2015 року, тому з цього дня слід присудити стягнення аліментів і проводити до досягнення дітьми повноліття. Відповідно до ч. 3 ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Тому, з відповідача слід стягнути в користь держави судовий збір. На підставі вищенаведеного, відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, ст.ст. 180, 181 ч. 3, 182, 184 Сімейного кодексу України, ст. 1, 2 Закону України «Про охорону дитинства»,

Outcome: partial