Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-03 00:00:00

Позивач звернулася до суду з даним позовом про виселення відповідачів покликаючись на те, що їй належить земельна ділянка з розташованим на ній дачним будинком, в якому безпідставно проживають відповідачі. Просить усунути перешкоди в користуванні власністю, шляхом виселення відповідачів із вказаного дачного будинку. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала та пояснила, що в 2005 році нею була придбана земельна ділянка з розташованим на ній дачним будинком. Земельна ділянка спочатку була оформлена на її зятя - відповідача [PERSON]. В дачному будинку стали проживати батьки її зятя - відповідача [PERSON]. В 2008 році вона переоформила вищевказану земельну ділянку з розташованим на ній дачним будинком на себе. З 2010 року в дачному будинку став проживати ще і відповідач [PERSON]. Відповідачі чинять їй перешкоди у користуванні будинком. При цьому відповідачі не сплачують жодних коштів. Позивач просить усунути перешкоди в користуванні власністю, виселивши відповідачів з її дачного будинку. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та пояснив, що його батьки продали своє житло і купили спірний дачний будинок. Спочатку цей дачний будинок належав йому, а в 2008 році його переоформили на позивача. Батьки проживають в дачному будинку з 2005 року, а він поселився в ньому в 2010 році. Заперечив наявність будь-яких перешкод позивачу з боку відповідачів у користуванні нерухомим майном. Крім того зазначив, що відповідачі не мають іншого місця проживання. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] на попередньому судовому засіданні позов не визнали, а в судове засідання не з'явилися. Про місце і час розгляду справи були повідомлені своєчасно та належним чином. Представник третьої особи пояснив, що власником спірного дачного будинку є позивач, яка сплачує всі необхідні кошти як член товариства. На даний час в дачному будинку проживають відповідачі. При вирішенні позову покладається на суд. Суд, вислухавши пояснення сторін і представника третьої особи, з'ясувавши обставини та дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення. Судом встановлено, що з 2005 року відповідач [PERSON], який є колишнім зятем позивача, був членом садового товариства масиву «Кам'яногірський» і за ним були закріплені земельні ділянки [NUMBER] і [NUMBER] загальною площею 0,12 га з розташованим на них дачним будинком. Рішенням Мащанської сільської ради Костопільського району № 219 від 3 жовтня 2005 року було погоджено передачу даних земельних ділянок відповідачу приватну власність та надано дозвіл на розробку проекту відведення вищевказаних земельних ділянок. 20 грудня 2008 року відповідача було виключено з членів товариства, а замість нього було прийнято в члени товариства позивача та закріплено за нею земельні ділянки [NUMBER] і [NUMBER]. На даний час згідно державних актів серія ЯК № 266699 та ЯК № 266698 позивач є власником земельних ділянок [NUMBER] і [NUMBER]. Також згідно свідоцтва про право власності від 18.09.2014 р. та витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно позивачу належить садовий будинок [NUMBER] в товаристві масиву «Кам'яногірський». Згідно технічного паспорта садовий будинок [NUMBER] є двоповерховою цегляною будівлею, загальною площею 55 кв.м. Як встановлено судом із пояснень сторін відповідачі вже тривалий час круглорічно проживають у належному позивачу садовому будинку. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у спірному дачному будинку в 2005 році стали проживати за згодою тодішнього законного користувача [PERSON], а відповідач [PERSON] з 2010 року як колишній член сім'ї власника. Згідно ч. 1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Суд вважає, що позивач не надала суду доказів наявності перешкод з боку відповідачів щодо користування спірним дачним будинком, а тому рахує не доведеними її посилання на те, що відповідачі чинять їй перешкоди в користуванні дачним будинком. При зверненні до суду позивач, як на підставу свого позову, покликалася на ст..ст. 328, 391 ЦК України і просила усунути перешкоди у користуванні дачним будинком та земельними ділянками шляхом виселення відповідачів. Враховуючи, що спірний дачний будинок є капітальною спорудою і відповідачі проживають в ній круглий рік, то суд вважає, що дана будівля є житловим приміщенням і виселення з неї можливе лише з підстав передбачених Житловим кодексом України. Згідно з частиною 1 ст. 109 ЖК України виселення із займаного приміщення допускається з підстав, встановлених законом. Підстави та порядок позбавлення членів сім'ї власника права користування жилими приміщеннями визначені у ст. 157 ЖК України, якою встановлено, що членів сім'ї власника жилого будинку може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу, а саме виселення члена сім'ї наймача (власника) будинку та інших осіб, які проживають разом з ним, можливо в тому випадку, коли вони систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематично порушують правила співжиття та роблять неможливим для інших проживання з ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними. В даному випадку, жодної з перелічених умов для виселення відповідачі не вчинили і в матеріалах справи відсутні належні докази на підтвердження дій які б могли призвести до їх виселення. Крім того, статтею 156 ЖК України встановлено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Згідно п. 33 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 р. «Про судову практику про захист права власності та інших речових прав» передбачено, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Тобто, в даному випадку, крім доведення існування права власності на майно (що відповідачами фактично не заперечується) необхідно довести порушення такого права, що в судовому засіданні, позивачем зроблено не було. Також, суд зазначає, що Постановою № 15 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 грудня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» було взято до відома інформацію про узагальнення судової практики про захист права власності та інших речових прав, витяги з яких містяться в листі № 24-150/0/4-13 від 28.01.2013 р. В п. 3 витягу із узагальнення зазначено, що найпоширенішими помилками є безпідставне застосування статті 391 ЦК за відсутності підстав для виселення, передбачених частиною першою статті 116 ЖК УРСР, при вирішенні спорів про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення членів сім'ї власника. Виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК УРСР підстави для позбавлення права на житло. Оскільки в судовому засіданні підстави для виселення недоведені, то суд вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed