Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-27 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просила надати дозвіл доньці [PERSON], [INFO] року, на тимчасові багаторазові виїзди за межі України до Російської Федерації, країн Шенгенської візи та будь-яких інших країн дальнього та ближнього зарубіжжя до досягнення донькою шістнадцятирічного віку без дозволу (згоди) батька дитини [PERSON] На підтвердження своїх вимог вказувала, що від шлюбу з відповідачем, який розірвано за рішенням суду 31 жовтня 2012 року, вона має доньку [PERSON], [INFO], яка проживає разом з нею та перебуває на її утриманні. Позивач має намір влітку 2014 року поїхати до своїх батьків до міста Сургут Ханти-Мансійського автономного округу Тюменської області Російської Федерації та в подальшому на відпочинок за межі України, оскільки подорож матиме неабияке значення для розвитку дитини. Колишній чоловік безпідставно не надає згоди на виїзд дитини за межі України, відмовляється спілкуватися. Для оформлення нотаріальної заяви на виїзд дочки за кордон згоди не надає. Його дії перешкоджають вчасному оформленню документів на подання до посольства для оформлення візи, що і стало підставою для звернення до суду з позовом. Позивач [PERSON] подала заяву про розгляд справи без її участі. Позовні вимоги підтримувала. Відповідач [PERSON] також подав заву про розгляд справи без його участі. Позовні вимоги визнавав. Представник органу опіки та піклування виконавчого комітету виконавчого комітету Октябрського районного суду м. Полтави Дяченко В.В. подав заява про розгляд справи без його участі. Позовні вимоги вважав такими, що підлягають задоволенню. Просив прийняти рішення, яке б відповідало якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази в їх сукупності, встановив наступне. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 23.07.2010 року, який був розірваний за рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 31 жовтня 2012 року (а.с. 3). Від шлюбу мають доньку - [PERSON], [INFO] (а.с. 6). Згідно з п. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода про обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до п. 8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Ч. 1 та 2 ст. 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно з ст.8 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального і соціального розвитку. Ст. 12 цього ж Закону встановлено, що виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ч.ч.2, 4 ст. 150, ч.ч.1, 2 ст. 155 СК України батьки зобов'язані поважати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини, а мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Відповідно до п.3 ч.3 ст.313 ЦК України, фізична особа, що не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновителів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до ч. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженого Постановою КМУ від 27.01.1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України» та п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України», затвердженого Постановою КМУ від 27.01.1995 року за № 57 передбачено, що виїзд неповнолітнього громадянина може бути дозволений на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг шістнадцятирічного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. В силу ст.7 ЗУ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», п.п. 16, 18 «Правил оформлення і видачі паспортів громадянина України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення» оформлення паспорта / проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. На підставі викладеного, з метою врахування інтересів дитини та її оздоровлення суд вважає, що позовні вимоги є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved