Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-29 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом в якому просила визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням- квартирою [ADDRESS] з тих підстав, що останній понад рік без поважних причин в зазначеному житлі не проживає. В позові [PERSON] вказала, що вона разом зі своїм чоловіком [PERSON] , дітьми [PERSON] , [PERSON] та онуком [PERSON] є співвласником вищевказаної квартири. В даній квартирі крім позивача, її чоловіка, сина та онука, зареєстрований її колишній зять [PERSON] , з яким її дочка розірвала шлюб 22 листопада 2012 року. Відповідач виїхав з квартири понад шість років тому, хоча залишається зареєстрованим до цього часу. Ніяких угод про користування житловим приміщенням з відповідачем не укладалося. Особистих речей відповідача в квартирі немає, ніяких дій щодо зняття з реєстраційного обліку не проводить, чим створює їй як співвласнику квартири, перешкоди в користуванні та розпорядженні власністю, зокрема в отриманні державної допомоги у вигляді отриманні субсидії. Ухвалою суду від 26 лютого 2019 року позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Відповідачу було запропоновано протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі подати відзив на позовну заяву. Позивач в судове засідання не з`явилася, до суду надала заяву в якій просила розглянути справу у її відсутність, підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити. У встановлений судом строк відповідач відзив на позовну заяву не подав, повідомлений належним чином про судове засідання через оголошення на сайті суду, у зв`язку з чим, згідно ч. 5 ст. 279, ст.ст. 280-281 ЦПК України, справа розглянута у порядку заочного розгляду за наявними у справі матеріалами. Треті особи в судове засідання не з`явилися, від них до суду надійшли заяви в яких останні просили розглянути справу у їх відсутність та про підтримку позову. Також в заяві зазначили, що [PERSON] не проживає в квартирі [ADDRESS] понад 6 років, його особисті речі в квартирі відсутні, комунальні послуги не сплачує. Дослідивши письмові докази, які є в матеріалах справи, суд приходить до наступних висновків. Витягом на нерухоме майно від 15 грудня 2011 року та витягом про державну реєстрацію від 23 грудня 2011 року, підтверджується, що квартирою [ADDRESS] на праві спільної часткової власності належить [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с 18-19). Згідно довідки відділу квартирного обліку приватизації житла та ведення реєстру територіальної громади Ніжинської міської ради від 28.02.2019 року [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Заочним рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 22 листопада 2012 підтверджується, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз вказаних норм цивільного законодавства України дає підстави дійти висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. За правилами ст.ст.150, 156 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Підстави втрати права на користування житловим приміщенням регулюються ст. 71,72 ЖК України в разі користування житловим приміщенням в будинках державного і громадського фонду та ст. 405 ЦК України в разі користування майном (житлом) власника Квартира [ADDRESS] належить позивачу на праві спільної часткової власності, тому правовідносини між сторонами мають регулюватися відповідними нормами цивільного кодексу України. Відповідно до вимог ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом в разі відсутності в житлі понад один рік без поважних причин, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що відповідач не є членом сім`ї власника житла в силу ст. 64 Житлового кодексу України, дані про укладення з ним договору найму житлового будинку також відсутні. Норма закону яка б регулювала порядок визнання особи, яка не є членом сім`ї власника (чи наймачем), такою, що втратила право користування жилим приміщенням в діючому законодавстві, зокрема, ЖК України та ЦК України не передбачена, з огляду на це, слід застосувати аналогію закону, зокрема, ст.405 ЦК України. В позові [PERSON] стверджувала, що відповідач більше року, не проживає в будинку, співвласником якого є позивач. На підтвердження даних тверджень позивач надала суду акт про не проживання особи за місцем реєстрації від 12 лютого 2019 року, в якому значиться, що [PERSON] за місцем реєстрації не проживає з 2011 року. На думку суду позивач довів той факт, що відповідач понад один рік не проживає за місцем реєстрації тому його слід визнати таким, що втратив право користування вказаним жилим приміщенням.

Outcome: approved