Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-11 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, в якому зазначила, що 09.11.2012 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Добровеличківського районного управління юстиції Кіровоградської області зареєструвала шлюб з громадянином Турецької Республіки [PERSON], про що було вчинено актовий запис № 42. З моменту реєстрації шлюбу сторони стали проживати в [ADDRESS], а потім на території Турецької Республіки. Від сумісного проживання мають доньку [PERSON], [INFO], яка зареєстрована громадянкою України . За період перебування в шлюбі відповідач приховував від позивача його стосунки з іншими жінками та фінансовий стан родини, застосовував відносно неї фізичне та психологічне насильство. Вказані обставини призвели до напруження взаємовідносин між сторонами, а в кінцевому результаті до повного припинення сумісного проживання . Починаючи з червня місяця 2015 року [PERSON] разом з донькою проживає на території України, не підтримує сімейних відносин з відповідачем та не веде спільного господарства. За таких обставин позивач вважає, що їх з відповідачем шлюб став носити формальний характер, а тому вважає доцільним його розірвати . Малолітня [PERSON] проживає разом з матір'ю та знаходиться на повному її утриманні. [PERSON] забезпечена житлом, в якому створені всі належні умови для проживання дитини, а родина позивача спроможна матеріально забезпечити [PERSON]. За таких обставин, зважаючи на вік дитини, позивач вважає, що донька має проживати разом із нею . Окрім того, з огляду на те, що [PERSON] не приймає належної участі в матеріальному утриманні дитини, позивач вимушена порушувати питання про стягнення з останнього аліментів на утримання доньки до її повноліття . В судовому засіданні позивач та її представник заявлені вимоги підтримали повністю та обґрунтували їх обставинами, викладеними в позовній заяві. [PERSON] вважає, що дійсною причиною розпаду їх з відповідачем сім'ї стали стосунки останнього з іншими жінками, а також неодноразове застосування ним фізичного та психологічного насильства відносно позивача, приховування ним фінансового стану родини. Позивач заявила, що не бажає збереження шлюбу з відповідачем, а тому строк на примирення просила не надавати. Стверджувала, що обставин, які б перешкоджали розірванню шлюбу не існує . Додала, що починаючи з червня 2015 року по день розгляду спору вона разом з донькою постійно проживає у будинку своїх батьків, що знаходиться в [ADDRESS] . Дитина знаходиться на повному її утриманні . По місцю їх проживання створені всі належні умови для проживання малолітньої дитини, а родина позивача спроможна матеріально забезпечити [PERSON]. За таких обставин, зважаючи на вік доньки , позивач вважає, що вона має проживати разом із нею . Додала, що на момент розгляду спору не має постійного місця роботи, проте вона вживає заходів щодо найшвидшого працевлаштування . Відповідач, будучи належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився. 09.03.2016 року від Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області надійшли документи, складені за результатами виконання на території Турецької Республіки доручення про вручення судових документів та допит у якості відповідача [PERSON] . З наданих документів вбачається, що 03.12.2015 року відповідач позов прочитав та затвердив своїм підписом. Подав до суду заяву в якій зазначив, що погоджується на розірвання шлюбу. Вказує, що прописка його сім'ї: [PERSON], з цієї причини вважає, що його дитина повинна проживати за вказаною адресою. Крім того зазначає, що умови його проживання погані, але за необхідності він може жити разом з дитиною та доглядати за нею. Сплачувати аліменти він не має можливості, оскільки має кредитні зобов'язання та обтяжений сплатою аліментів на утримання сина від першого шлюбу [PERSON], який проживає разом із матір'ю. Бути присутнім на судовому засіданні у нього немає можливості. Представник третьої особи на стороні позивача без самостійних вимог, щодо предмета спору - орган опіки та піклування Добровеличківської районної державної адміністрації Кіровоградської області в судовому засіданні вважала , що визначення місця проживання неповнолітньої дитини сторін з матір'ю, якнайкраще відповідатиме інтересам дитини. Стверджувала, що за результатами дослідження умов проживання родини позивача, служба у справах дітей дійшла висновку про наявність належних умов для утримання та виховання малолітньої дитини . Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в справі, дослідивши письмові докази, суд вважає встановленими наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини . 09.11.2012 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Добровеличківського районного управління юстиції у Кіровоградській області позивач зареєструвала шлюб з відповідачем, про що було вчинено актовий запис № 42 ( свідоцтво про шлюб серії [NUMBER], від 09.11.2012 року, видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану Добровеличківського районного управління юстиції Кіровоградської області ( а.с.13 ) . Від сумісного проживання подружжя має дитину: [PERSON], [INFO] ( виписка з реєстрації актів народження № 4424, від 04.11.2014 року, видана Чайкайським РАГС Турецької Республіки (а.с.25-26). З довідки про реєстрацію особи громадянином України № 61310/36-536-168 від 04.11.2014 року, виданої Надзвичайним і Повноважним Послом України в Турецькій Республіці, [PERSON] зареєстрована громадянкою України ( а.с. 15 ) З пояснень позивача встановлено, що причиною її звернення до суду з позовом про розірвання шлюбу стала подружня зрада відповідача, а також принизливе ставлення останнього до позивача . Вказані обставини призвели до втрати взаємних почуттів та взаємопорозуміння. На момент розгляду спору сторони не підтримують сімейних відносин і позивач не бажає їх відновлювати, на примирення не погоджується, що дає підстави суду зробити висновок про формальний характер шлюбу. 23.11.2000 року Україна та Турецька Республіка (Договірні Сторони) підписали угоду про правову допомогу та співробітництво в цивільних справах. 05.07.2001 року Верховною Радою України було ратифіковано цю Угоду та 02.05.2004 року вона набула чинності для України. Відповідно до статті 1- 2 Угоди громадяни Договірних Сторін мають право на рівний правовий захист на території другої Договірної Сторони щодо своїх прав та інтересів в цивільних справах так як би вони були громадянами другої Договірної Сторони. Громадяни однієї Договірної Сторони на території другої Договірної Сторони мають право на вільний доступ до суду та інших компетентних органів для подання позовів та захисту своїх прав та інтересів щодо цивільних справ на тих самих умовах, як і громадяни другої Договірної Сторони. Частиною 2 статті 23 Угоди встановлено: якщо на момент подання заяви про розірвання шлюбу та роздільне проживання один з подружжя є громадянином однієї Договірної Сторони, а другий - другої Договірної Сторони і один з них проживає на території однієї Договірної Сторони, тоді компетентні установи обох Договірних Сторін мають юрисдикцію розглядати справу. У цьому випадку вони застосовують законодавство своєї держави. Відповідно до вимог ч.1 статті 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Відповідно до вимог статті 112 СК України суд з'ясовує, фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ст.113 Сімейного Кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Оскільки відповідачка при реєстрації шлюбу змінила прізвище, вона має право залишити його після розірвання шлюбу. Враховуючи зазначені вище обставини, та приймаючи до уваги те, що шлюбно-сімейні відносини між сторонами припинені з червня місяця 2015 рокута з цього часу не поновлювались, сторони мешкають окремо, позивачка наполягає на розірванні шлюбу, зберігати шлюб з відповідачем не бажає і вважає, що це неможливо та суперечить її інтересам та інтересам дитини, відповідач також бажає розлучитися, суд приходить до висновку про те, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу є неможливим і суперечитиме інтересам сторін тому позовну вимогу про розірвання шлюбу слід задовольнити. Вирішуючи позовну вимогу про визначення місця проживання дитини судом приймаються до уваги наступні обставини справи : В судовому засіданні встановлено , що неповнолітня дитина сторін [PERSON], [INFO], постійно проживає з матір'ю - [PERSON], в будинку її батьків, що знаходиться в [ADDRESS] . Дитина знаходиться на повному утриманні матері ( довідка Піщанобрідської сільської ради Добровеличківського району Кіровоградської області від 03.02.2016 року № 560) . Допитані в судовому засіданні в якості свідків [PERSON] та [PERSON], кожен окремо повідомили, що є батьками позивача та відповідно дідом і бабою малолітньої [PERSON]. Останні постійно проживають у належному свідкам будинку, де створені всі необхідні умови для утримання та виховання малолітньої дитини . Заявили, що мають достатній рівень доходів, а тому спроможні будуть матеріально утримувати і доньку, і онуку . Згідно наявної в матеріалах справи характеристики за колишнім місцем роботи позивача, остання характеризується виключно з позитивної сторони, як особа яка відповідально ставиться до виконання своїх обов'язків та є стійкою до стресових ситуацій ( а.с. 21 ). Служба у справах дітей Добровеличківської райдержадміністрації Кіровоградської області надала висновок від 30.07.2015 року № 01-32/263/1 про доцільність визначення місця проживання малолітньої [PERSON] біля матері [PERSON] . У вказаному висновку зазначено, що малолітня [PERSON] знаходиться на повному утриманні матері, проживає в хороших умовах, сприятливих для її повноцінного розвитку. З боку матері, дідуся та бабусі оточена любов'ю, турботою та піклуванням . Під час розгляду справи з'ясовано, що відповідач має погані умови проживання, а рівень його доходів є недостатнім для забезпечення належних умов для проживання та утримання малолітньої дитини ( а.с 177 ). Крім того, з протоколу засідання 2 суду по кримінальних справах в Акшехірі Турецької Республіки від 17.03.2015 року, встановлено, що [PERSON] притягувався до кримінальної відповідальності за спричинення легких тілесних ушкоджень [PERSON] . При вирішенні спору між сторонами , які проживають окремо, про те, з ким із них залишається проживати дитина , суд виходить з рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей , враховує інтереси дитини , хто з батьків виявляє більшу увагу до неї і турботу про неї , вік дитини і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому випадку, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості і малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати з матір'ю. Під час судового розгляду не встановлено будь-яких виняткових обставин, які б переконали суд у тому, що неповнолітню дитину не слід залишити з матір'ю. Право батьків на визначення місця проживання дитини передбачено статтею 160 СК України, а саме, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. При прийнятті рішення судом враховано, що дитина не визнається самостійним, рівноправним учасником переговорного процесу, а тому, зважаючи на викладені вище обставини, місцем проживання малолітньої [PERSON], слід визначити місце проживання її матері - позивача по справі . Вирішуючи позовну вимогу про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини судом приймаються до уваги наступні обставини справи : З довідки від 16.06.2015 року № 1319, виданої виконкомом Піщанобрідської сільської ради Добровеличківського району Кіровоградської області, встановлено, що [PERSON], [INFO], дійсно зареєстрована та проживає у [ADDRESS] та на її утриманні знаходиться донька [PERSON], 2014 року ( а.с. 16 ). З протоколу попереднього судового розслідування 2-го цивільного суду в Акшехірі Турецької Республіки (клас сімейного суду) реєстраційний номер судової справи 2013/381, встановлено , що відповідно з судовим рішенням 2009/9 по судовій справі 2009/74 у 2-у цивільному суді в Акшехірі (клас сімейного суду) відповідач зобов'язаний сплачувати аліменти на утримання сина [PERSON] від першого шлюбу з [PERSON] в розмірі 250 турецьких лір щомісячно (а.с. 196-197 ). Також в судовому засіданні встановлено, що на момент розгляду спору [PERSON] має кредитні зобов'язання (а.с. 181-195 ). Відповідно до вимог статті 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до вимог частини 2 статті 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу . Відповідно до ст.183 СК України аліменти стягуються у частці від заробітку/доходу/ матері, батька дитини. Виконання передбачених ст.150 СК України обов'язків батьків щодо виховання та розвитку дитини, пов'язане з належним утриманням дитини, від якого залежить забезпечення умов для розвитку дитини здоровою як фізично так і духовно. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Україною 27.02.1991 року, держави учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки, або у відповідних випадках законні опікуни, несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Тому, визначений на законодавчому рівні прожитковий мінімум для дитини певного віку має забезпечуватись насамперед батьками дитини. Відповідно до ст.191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Договору між батьками про сплату аліментів на дитину не досягнуто, тому вказаний спір підлягає вирішенню в судовому порядку. Аналізуючи зібрані по справі докази та оцінюючи їх в сукупності, суд прийшов до висновку, що позивач, на утриманні якої знаходиться спільна з відповідачем дитина, має право вимагати стягнення з останнього аліментів, а відповідач, який ухиляється від добровільного виконання свого батьківського обов'язку, зобов'язаний їх сплачувати. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не звільняє їх від обов'язків щодо дитини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. При визначенні розміру аліментів судом враховано стан здоров'я та матеріальний стан відповідача , приймаються до уваги ті обставини, що відповідач має постійне місце роботи та стабільний дохід, має кредитні зобов'язання та обтяжений сплатою аліментів на утримання сина від першого шлюбу, який проживає разом із матір'ю. Суд приходить до висновку, що позов в частині стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини слід задовольнити частково, стягнувши з відповідача аліменти в розмірі 1/6 частини всіх видів його доходів щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць . Згідно ч.2 ст.114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. Згідно ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати . Отже з відповідача слід стягнути на користь позивача понесені нею судові витрати, пов'язані зі сплатою судового збору по позовних вимогах про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини в сумі 487 гривень 20 копійок . Відповідно до вимог ч.3 ст.88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від оплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Отже з відповідача слід стягнути на користь держави судовий збір по позовній вимозі про стягнення аліментів у сумі 243 гривні 60 копійок . З огляду на вказане, на підставі угоди між Україною та Турецькою Республікою від 23.11.2000 року ратифікованої 05.07.2001 року, ст. ст. 27, 28, 29 Конвенції про права дитини від 20.11. 1989 року ратифікованої 27.02. 1991 року, ст.ст. 104, 105, 110-112,161,180-184,191 Сімейного Кодексу України,

Outcome: partial