Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-07 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою 12.07.2016 року, в якій просила суд усунути їй перешкоди у користуванні власністю шляхом виселення [PERSON] із належного їй та [PERSON] житлового приміщення квартири [ADDRESS], зі зняттям його з реєстраційного обліку. В обгрунтування предявлених вимог позивач посилалася на те, що вона та [PERSON] є співвласниками квартири [ADDRESS], які в зазначеному житловому приміщенні зареєстровані та фактично проживають. Окрім них в квартирі зареєстрований та фактично проживає їх знайомий [PERSON], якому вона дозволила тимчасово проживати, зареєструвавши його місце проживання в зазначеній квартирі. Натомість відповідач комунальні послуги не сплачує, прохання її з цього приводу ігнорує, висловлюючи погрози та образи, чим обмежує її права як власника вільно володіти та користуватись належним їй майном. Виходячи з того, що [PERSON] в добровільному порядку виселитись із займаного ним приміщення та зняти своє місце проживання з реєстраційного обліку не бажає, тому за захистом своїм прав позивач вимушена звернутись до суду. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявилася, однак подала заяву, в якій просила суд справу розглянути за її відсутності, позовні вимоги підтримала, не заперечував проти ухвалення судом заочного рішення по справі. Відповідач в судове засідання повторно не зявився, повідомлений належним чином, причини неявки суду не відомі. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору [PERSON] в судове засідання не зявилась, згідно поданої заяви просила справу розглянути за її відсутності, позовні вимоги підтримала, не заперечувала проти їх задоволення. За даних обставин, з урахуванням згоди позивача, суд вважає за можливе ухвалити по справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів в силу ст.224 ЦПК України. Суд, дослідивши вимоги позовної заяви, надавши оцінку письмовим доказам щодо їх належності, допустимості та достатності в сукупності, вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити частково з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності, зареєстрованому в КП «Криворізьке БТІ» за № 8/п-496-496, належить нерухоме майно, розташоване за адресою: [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 26.07.1994 року № 3490, виданим Управлінням житлово-комунального господарства Криворізького міськвиконкому (а.с.5). Згідно довідки Криворізької ОМДІС «НОВА КОМ» №89 від 15.06.2016 року та відомостей з адресно-довідкового підрозділу ГУДМС України в Дніпропетровській області, за вказаною адресою значаться зареєстрованими: [PERSON], [INFO], - власник, [PERSON], [INFO], - донька, [PERSON], [INFO] (а.с.6). Визначаючи характер спірних правовідносин, суд виходить з того, що відповідач [PERSON] не є родичом та членом сімї позивача як власника нерухомого майна, чиї права порушуються, тому вони регулюються нормами ЖК УРСР та ЦК України в частині захисту майнових та житлових прав громадян як власників житла. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, ст.150 ЖК УРСР, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Як слідує з ч.1 ст. 156 ЖК УРСР, члени сімї власника житлового будинку, інші особи, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються житловим приміщенням, нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно\~ст. 109 ЖК України,\~виселення із займаного жилого\~\~приміщення допускається\~\~з підстав, установлених законом. Виселення проводиться\~\~добровільно або в судовому порядку. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення\~\~у встановлений\~\~або інший погоджений сторонами\~\~строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.\~\~ Разом з тим, статтею 157 ЖК УРСР передбачено, що членів сім'ї власника жилого будинку (квартири), або інших осіб, які в ньому проживають зі згоди власника, може бути виселено у випадках, передбачених ч.1 ст.116 цього Кодексу. У відповідності до ч.1 ст.116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематично порушують правила співжиття, роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Як вказувала позивач, що в ході судового розгляду жодними доказами не спростовано, відповідач [PERSON], будучи тимчасовим мешканцем її квартири, не сплачує комунальні послуги, матеріальної допомоги на утримання житлового приміщення не надає, вчиняє сварки та здійснює психологічних тиск на позивача як власника житла та членів її сімї, погрожуючи насиллям, тобто створює такі умови життя, що неможливі\~для сумісного проживання з ним в одному будинку. Згідно п.\~17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року (із змінами та доповненнями) «Про деякі питання ,що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України», при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК України осіб, які систематично\~порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення\~\~винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Таким чином, враховуючи, що [PERSON] систематично порушує правила співжиття, робить неможливим для позивача проживання з ним в одному житловому приміщенні, а вживані нею заходи запобігання і впливу є безрезультатними, з метою захисту майнових прав та інтересів [PERSON] як власника житла суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог в частині з усуненням перешкод у користуванні власністю шляхом виселення [PERSON] із займаного ним житлового приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS], без надання іншого житлового приміщення. Стосовно вимоги позивача про примусове зняття відповідача [PERSON] з реєстраційного обліку в зазначеній квартирі, то суд вважає за необхідне в задоволенні позовних вимог в цій частині відмовити, оскільки відповідно до вимог ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» рішення суду про виселення особи, яке набрало законної сили, є достатньою правовою підставою для зняття її з реєстрації місця проживання.

Outcome: partial