Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-13 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення безпідставно набутих коштів у сумі 111 086 грн. та судовий збір у сумі 1 110, 86 грн. В обґрунтування позову [PERSON] посилалася на те, що вона на веб-сайті знайомств MAMBA 20.02.2021 року з нею познайомився та почав листування чоловік на прізвище [PERSON] , який нібито є громадянином США. Для зручності спілкування чоловік запропонував позивачу для спілкування використовувати сервіс WhatsApp. 05.02.2021 року, нібито перебуваючи у Бангкоку, [PERSON] почав наполягати на тому, щоб надіслати позивачеві подарунок на 8 Березня. Спочатку [PERSON] відмовлялася від подарунку, потім чоловік її умовив. В той же день від відправників їй надійшов лист із запитом уточнити її дані, а потім прийшов лист, що отримання посилки очікується 08 березня 2021 року та лист, що посилка направлена. Відправник попередив позивача, що за посилку потрібно буде сплатити податок за послуги аеропорту. 06.03.2021 року в ході листування з чоловіком на ім`я [PERSON] , останній написав, що у посилці, крім якихось речей (подарунків), він поклав 22 000 доларів США, нібито фінансово підтримати позивачку, та скинув фото валізи і коротке відео кількох речей і грошей, які нібито покладено в пакет. 08.03.2021 року, позивачка отримала новий лист, в якому було повідомлено, що пакет доставлено в Міжнародний аеропорт Бориспіль та вона повинна сплатити 25 340 українських гривень (4 % від загальної суми, відсканованої в пакеті). Вартість посилки перевищує 2 млн. гривень та перевищує податковий збір. Тому [PERSON] необхідно сплатити вказану суму на карту [NUMBER] касира [PERSON] . Того ж дня позивач перерахувала на картку [PERSON] гроші через Приват24. 09.03.2021 року позивач отримала новий лист, де зазначено, шо посилка привезена у м.Миколаїв і знаходиться у юрисдикції держави, і вони дають запит щодо податкових зборів у сумі 84 980 грн., і що це останній платіж, яким їй необхідно сплатити для отримання посилки, в листі було вказано ту саму картку [PERSON] . Позивач сплатила вище вказані кошти на рахунок [PERSON] та отримала лист, що платіж прийнято та буде передано їй посилку. 10.03.2021 року [PERSON] знову отримала лист, що платіж підтверджено, однак посилку направлено до Москви для сканування за запитом, і вона отримає посилку впродовж 48 год. 12.03.2021 року позивач отримала ще один лист, в якому було вказано, що в них обновлялись сервера та вони їй телефонували, однак не могли зв`язатись, проте дзвінків, як зазначила позивач, не було. Також в даному листі повідомлялось, що через кількість грошей у пакеті для її випуску необхідно надати документ під назвою «Свідоцтво про боротьбу з відмиванням грошей», який має вартість 42 430 грн. та знову здійснити платіж на картку [PERSON] , зазначено, що випуск пакету займе від 3 до 5 днів після підтвердження оплати. Цей платіж позивач також здійснила. У наступному листі від 12.03.2021 року повідомлялось, що платіж проведено і для вказаного вище документа необхідно буде додатково сплатити 13 000 грн. 15.03.2021 року прийшов ще один лист про сплату 13 000 грн. та вказано, що цей платіж буде останнім. Щодо даної посилки позивачці не телефонували, не надіслано жодних документів про підтвердження платежів та в які служби надіслані ці платежі. Як вказала позивач, коли вона листувалась зі своїм знайомим, він емоційно виражав своє незадоволення даними діями фірми відправника з доставки та стверджував, що не має жодного відношення до махінацій. [INFO] [PERSON] знайшла номер телефону [PERSON] та зателефонувала їй, в розмові почала розповідати про отримання нею від позивача грошових коштів у сумі 153 516 грн., нібито на сплату податків та необхідних платежів для отримання посилки, на що [PERSON] повідомила, що нічого не отримувала та немає ніякого відношення до даного шахрайства. При цьому, [PERSON] перерахувала на картку позивача суму у розмірі 42 430 грн., та вказала, що в неї більше немає грошей, що повернути позивачу безпідставно набуті кошти. [PERSON] наполягала на поверненні ще 110 086 грн., на що [PERSON] сказала, що грошей в неї немає та повертати вона їх не буде. 17.03.2021 року позивач звернулася до Миколаївського районного управління поліції ГУ НП в Миколаївській області з заявою про вчинення відносно неї кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України. Дана заява була зареєстрована в ЄРДР за №1202115303300000237, проте поліція ніяких дій не здійснює. 01.04.2021 року позивач направила відповідачу претензію про повернення коштів у сумі 111 086 грн. на її картку до 07.04.2021 року, однак [PERSON] не отримала конверт та він 22.04.2021 року повернувся у зв`язку з закінченням строку зберігання. Враховуючи вище вказане, позивач просила стягнути з [PERSON] безпідставно набуті гроші. Провадження у справі було призначено в порядку загального позовного провадження, надано час для подання заяв по суті. Відповідач відзиву не надала. У судове засідання сторони не з`явилися. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Перевіривши матеріали справи, суд приходить до наступного. Як вказує в позові [PERSON] на веб-сайті знайомств MAMBA 20.02.2021 року з нею познайомився та почав листування чоловік на прізвище [PERSON] , який нібито є громадянином США. Для зручності спілкування чоловік запропонував позивачу для спілкування використовувати сервіс WhatsApp. 05.02.2021 року, нібито перебуваючи у Бангкоку, [PERSON] почав наполягати на тому, щоб надіслати позивачеві подарунок на 8 Березня. Спочатку [PERSON] відмовлялася від подарунку, потім чоловік її умовив. В той же день від відправників їй надійшов лист із запитом уточнити її дані, а потім прийшов лист, що отримання посилки очікується 08 березня 2021 року та лист, що посилка направлена. Відправник попередив позивача, що за посилку потрібно буде сплатити податок за послуги аеропорту. 06.03.2021 року в ході листування з чоловіком на ім`я [PERSON] , останній написав, що у посилці, крім якихось речей (подарунків), він поклав 22 000 доларів США, нібито фінансово підтримати позивачку, та скинув фото валізи і коротке відео кількох речей і грошей, які нібито покладено в пакет. 08.03.2021 року, позивачка отримала новий лист, в якому було повідомлено, що пакет доставлено в Міжнародний аеропорт Бориспіль та вона повинна сплатити 25 340 українських гривень (4 % від загальної суми, відсканованої в пакеті). Вартість посилки перевищує 2 млн. гривень та перевищує податковий збір. Тому [PERSON] необхідно сплатити вказану суму на карту [NUMBER] касира [PERSON] . Того ж дня позивач перерахувала на картку [PERSON] гроші через Приват24. 09.03.2021 року позивач отримала новий лист, де зазначено, шо посилка привезена у м.Миколаїв і знаходиться у юрисдикції держави, і вони дають запит щодо податкових зборів у сумі 84 980 грн., і що це останній платіж, яким їй необхідно сплатити для отримання посилки, в листі було вказано ту саму картку [PERSON] . Позивач сплатила вище вказані кошти на рахунок [PERSON] та отримала лист, що платіж прийнято та буде передано їй посилку. 10.03.2021 року [PERSON] знову отримала лист, що платіж підтверджено, однак посилку направлено до Москви для сканування за запитом, і вона отримає посилку впродовж 48 год. 12.03.2021 року позивач отримала ще один лист, в якому було вказано, що в них обновлялись сервера та вони їй телефонували, однак не могли зв`язатись, проте дзвінків, як зазначила позивач, не було. Також в даному листі повідомлялось, що через кількість грошей у пакеті для її випуску необхідно надати документ під назвою «Свідоцтво про боротьбу з відмиванням грошей», який має вартість 42 430 грн. та знову здійснити платіж на картку [PERSON] , зазначено, що випуск пакету займе від 3 до 5 днів після підтвердження оплати. Цей платіж позивач також здійснила. У наступному листі від 12.03.2021 року повідомлялось, що платіж проведено і для вказаного вище документа необхідно буде додатково сплатити 13 000 грн. 15.03.2021 року прийшов ще один лист про сплату 13 000 грн. та вказано, що цей платіж буде останнім. Щодо даної посилки позивачці не телефонували, не надіслано жодних документів про підтвердження платежів та в які служби надіслані ці платежі. Як вказала позивач, коли вона листувалась зі своїм знайомим, він емоційно виражав своє незадоволення даними діями фірми відправника з доставки та стверджував, що не має жодного відношення до махінацій. Позивач [INFO] [PERSON] знайшла номер телефону [PERSON] та зателефонувала їй, в розмові почала розповідати про отримання нею від позивача грошових коштів у сумі 153 516 грн., нібито на сплату податків та необхідних платежів для отримання посилки, на що [PERSON] повідомила, що нічого не отримувала та немає ніякого відношення до даного шахрайства. При цьому, [PERSON] перерахувала на картку позивача суму у розмірі 42 430 грн., та вказала, що в неї більше немає грошей, що повернути позивачу безпідставно набуті кошти. [PERSON] наполягала на поверненні ще 110 086 грн., на що [PERSON] сказала, що грошей в неї немає та повертати вона їх не буде. На підтвердження вище вказаного, позивачем надано скріншоти листувань, на яких відсутня інформація щодо дати, коли вони були зроблені, та якою особою, чи відповідають вони оригіналу, не зазначено місце розташування оригіналу, на деяких з них неможливо встановити між та ким проходило листування та в якому році. Також позивачем надано копії квитанцій про здійснення переводу коштів нею на рахунок [PERSON] , однак встановити підставу здійснення переводу неможливо, а тому вони не можуть засвідчити безпідставність набуття [PERSON] коштів. [PERSON] зазначила в позові, що 17.03.2021 року вона звернулася до Миколаївського районного управління поліції ГУ НП в Миколаївській області з заявою про вчинення відносно неї кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України. Дана заява була зареєстрована в ЄРДР за №1202115303300000237, проте поліція ніяких дій не здійснює. На підтвердження вище вказаного позивачем надано заяву- повідомлення про вчинення кримінального правопорушення , передбаченого ст.190 КК України, та копію витягу з ЄРДР(а.с.79, 93-97). 01.04.2021 року позивач направила відповідачу претензію про повернення коштів у сумі 111 086 грн. на її картку до 07.04.2021 року, однак [PERSON] не отримала конверт та він 22.04.2021 року повернувся у зв`язку з закінченням строку зберігання, на підтвердження чого [PERSON] надала копію претензії, копію опису та конверту(а.с.80-86). Згідно з частинами першою та другою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Виходячи зі змісту зазначеної норми, можна виокремити особливості змісту та елементів кондиційного зобов`язання. Характерною особливістю кондиційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так неправомірних. Крім того, у кондиційному зобов`язанні немає правового значення чи вибуло майно з володіння власника за його волею, чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним чи недобросовісним. Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. Конструкція статті 1212 ЦК як і загалом норм глави 83 ЦК свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: річ є такою, що визначена родовими ознаками, у тому числі грошовими коштами; потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі. Аналізуючи викладене, можна дійти висновку, що кондикція - позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого речового права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави. Отже, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна. Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондиційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акту, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Разом з тим, набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому вона відпала. Відповідно до положень ч.1, п.1 ч. 2 ст. 11 ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 1 ст. 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. З правового аналізу вище наведених норм матеріального права вбачається, що загальна умова ч. 1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Зазначена норма закону застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Якщо ж зобов`язання не припиняється з підстав, передбачених ст.ст. 11, 600, 601, 604-607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов`язання). Така правова позиція висловлена Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду, зокрема, у постановах: від 10 вересня 2018 року по справі № 638/11807/15-ц та від 12 грудня 2018 року по справі № 205/3330/14-ц. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 зроблено висновок, що предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України. Відповідно до ч.3 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача, а не реалізовується у спосіб спростування доводів пред`явлених вимог стороною відповідача, як беззаперечних. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх неспростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до вимог статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Щодо роздруківки інтернет-сторінки, то в цій площині існує своя специфіка. У постанові КЦС від 7.07.2021 у справі №587/2051/18 судді зазначили, що роздруківки інтернет-сторінок, які є паперовим відображенням електронного документа, самі по собі не можуть бути доказом у справі. Вони визнаються доказом, якщо виготовлені, видані й засвідчені власником відповідного інтернет-ресурсу або провайдером, тобто набувають статусу письмового доказу. Так, надані скріншоти позивачем не дають можливості ідентифікувати особу автора певного допису чи повідомлення, як і неможливо точно встановити дати переписки, засоби через які здійснювалась переписка та інше. Тобто навіть якщо скріншот автентичний, він не стає доказом того, що інформацію поширювала конкретна особа. Викладене свідчить про те, що скріншоти, надані [PERSON] суд не може вважати належним та допустимим доказом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З урахуванням вище викладеного, зважаючи на те, що досудове розслідування за заявою [PERSON] триває та винну особу не було встановлено, враховуючи неможливість однозначно встановити підстави, з яких було здійснено переведення коштів позивачем на рахунок відповідача, суд вважає факт безпідставного набуття [PERSON] коштів позивача недоведеним. Зважаючи на више вказане, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову [PERSON] . З урахуванням вище викладеного,

Outcome: dismissed