Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-24 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про поділ майна подружжя шляхом стягнення грошової компенсації вартості частки майна, посилаючись на те, що вона з [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з 13.03.1987 року по 10.02.2014 рік. Домоволодіння за адресою: смт.Панютине м.Лозова Харківської області, вул.Миру, буд.36 належить [PERSON] на праві приватної власності, згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 05.11.1978 року та договору дарування від 19.04.1983 року. Згідно договору дарування від 19.04.1983 року домоволодіння за адресою: смт.Панютине м.Лозова Харківська область, вул.Миру, буд.36 складалося з: житлового будинку літ.«А-1», з прибудовою літ.«а1», який в цілому склався із однієї кухні, 2-х кімнат загальною житловою площею 20,90кв.м. До зазначеного житлового будинку примикали надвірні будівлі: сарай літ.«В», літня кухня літ.«Б», погріб літ.«К», убиральня літ.«Г», огорожа. За час їхнього шлюбу, а саме у період з 1988 року по 1989 рік, вона разом з відповідачем добудувала: тамбур літ.«а2», гараж літ.«Д»: сарай літ.«Е», сарай літ.«Ж», душ літ.«З», погріб літ.«И», яму вигрібну літ.«№1», колодязь літ.«№2», ворота літ.«№3», огорожа літ.«№4», огорожа літ.«№5». За рахунок побудованих ними господарчих будівель і споруд вартість майна збільшилася з 61579,00 грн. до 103325,00 грн., тобто на 41746,00 грн., що є спільною сумісною власністю подружжя та її частка становить 20873,00 грн. Вона неодноразово зверталась до відповідача з вимогою сплатити їй грошову компенсацію вартості майна в сумі 20873,00 грн., але відповідач не погоджується на будь-який поділ. На підставі вищевикладеного і просить стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію вартості частки майна в розмірі 20873 гривень та витрати по сплаті судового збору в розмірі 551,20 гривень. Позивач в судовому засіданні на задоволенні позовних вимог наполягала, надала суду письмові пояснення, згідно яких під час слухання цивільної справи №629/1386/14-ц відповідач підтвердив факт того, що у період з 1987 року по 2014 рік були проведенні роботи по поліпшенню майна, також не заперечував проти залучення до справи технічного паспорту на будинок та не оскаржував вартість майна, яка вказана в цьому технічному паспорті в судовому засіданні 04.06.2014 року. Під час судового засідання 18.06.2014 року свідок [PERSON] пояснювала, що вони разом з відповідачем побудували: тамбур, гараж, сарай, душ, погріб, ворота, огорожу. Під час судового засідання 24.06.2014 року відповідач та його адвокат в судових дебатах пояснили, що за час подружнього життя відповідачем та нею були побудовані будівлі і споруди та погоджувались на будь - який варіант або розібрати споруди та матеріали повернути їй або за її згодою, сплатити мені 1/2 частину майна, яке спільно нажите і побудовано було за час спільного життя та за кошти які належали сім'ї. Тому враховуючи вищевикладене вважає, що вартість майна збільшилась на 41 тисячу гривень. Також зазначила, що до свого заперечення відповідач не долучив жодного належного та допустимого доказу, а тому вважає, що відповідач не довів ті обставини на які він посилається у своєму запереченні. Відповідач в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, надав свої письмові заперечення згідно яких просив відмовити в задоволенні позовних вимог відповідача, оскільки позивач на підтвердження того, що за час їх спільного життя були проведені будівельні роботи у його домоволодінні, надає суду копію технічного паспорту, та судові рішення, якими, нібито, встановлені факти проведення будівельних робіт, за спільно нажиті кошти. Якщо припустити, що вказані позивачем будівельні роботи виконувались за час їх з позивачем спільного життя, то позиватись з вимогою про сплату компенсації за виконані будівельні роботи можливо б було тільки після вводу такого об'єкту в експлуатацію. Зазначив, що позивач на підтвердження позовних вимог надала суду лише копію технічного паспорту будинку, який їй навіть не належить, і намагаючись видати бажане за дійсне не спромоглась надати суду докази, які б підтверджували факт проведення будівельних робіт, а саме проектно-кошторисну документацію, дозволи на проведення будівельних робіт, накладні на купівлю будівельних матеріалів, та інше. Зазначені докази надали б можливість підтвердити чи спростувати безпосередньо у судовому засіданні, факт проведення будівельних робіт та дату коли були розпочаті та закінчені зазначені будівельні роботи. Як вбачається з позовної заяви позивача, даний спір винник з сімейних правовідносин, відповідно до чого Законом передбачена пряма норма яка врегульовує такий спір, у даному випадку це є Сімейний Кодекс України. Відповідно до статей 69,70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними. Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України (частини перша, друга, четверта статті 71 СК України). Так, присудження судом грошової компенсації одному з подружжя замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за наявності згоди цієї особи на таке присудження, крім випадків, передбачених статтею 365 ЦК України. Вказаної правової позиції притримується і верховний Суд у своїй постанові №6-2811цс15. З огляду на викладене, вбачається, що навіть, якщо б позивач звернулась до суду зі своїм позовом обґрунтувавши свої вимоги належними та допустимими доказами, то такі вимоги могли бути задоволені судом, лише за його згоди на сплату відповідної компенсації позивачу, і лише після встановлення обґрунтованості заявленої позивачем суми компенсації. Я в свою чергу такої згоди не даю, і не надасть, оскільки знаходячись в шлюбі з Позивачем, жодних будівельних робіт, за спільні кошти вони не проводили, а отже у даному випадку не може бути і ніякої компенсації. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Позивач та відповідач з 13.03.1987 року по 10.02.2014 року перебували у шлюбі. Як вбачається з ксерокопії договору-дарування від 19.04.1983 року [PERSON] являється власником житлового будинку, за адресою: смт.Панютине м.Лозова Харківської області, вул.Миру, буд.36 (а.с.7). Згідно ксерокопії технічного паспорту, наданого позивачем [PERSON], на садибний (індивідуальний) житловий будинок, за адресою: смт.Панютине м.Лозова Харківської області, вул.Миру, буд.36, виготовлений станом на 06.02.2014 року, домоволодіння до 1984 року складалося з: житлового будинку літ.«А-1», прибудови літ.«а1», літньої кухні літ «Б», сараю літ «В», убиральні літ «Г», погріб літ «К». У період з 1988 року та 1989 рік було побудовано: тамбур літ.«а2», гараж літ.«Д», сарай літ.«Е», сарай літ.«Ж», душ літ.«З», погріб літ.«И», яму вигрібну літ.«№1», колодязь літ.«№2», ворота літ.«№3», огорожа літ.«№4», огорожа літ.«№5» (а.с.8-10). Судом встановлено, що жодної прибудови чи будівлі в період з 1989 року по 2014 рік не будувалося. Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 24.06.2014 року в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про виселення з приватного житлового будинку було відмовлено. Зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя було задоволено, визнано за [PERSON] право власності на 1/5 частину домоволодіння, за адресою: Харківська область, м.Лозова, смт.Патютине, вул.Миру, буд.36, відповідно до технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок, виготовлений станом на 06.02.2014 року (а.с.11-14). Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 03.12.2014 року вищевказане рішення від 24.06.2014 року в частині вирішення позовних вимог [PERSON] та розподілу судових витрат скасовано. У задоволенні позову [PERSON] про поділ спільного майна подружжя відмовлено, понесені судові витрати віднесено на її рахунок. В іншій частині вказане рішення залишено без змін. Дане рішення [PERSON] до Вищого спеціалізованого суду України не оскаржувалось (а.с.15-16). Відповідно до ст.61 ч.3 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до частин першої, другої статті 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі належної йому частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Крім того, 30 березня 2016 року при розгляді справи № 6-2811цс15 Верховний суд України висловив правову позицію, в якій роз'яснив наступне. Відповідно до статей 69,70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними. Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України (частини перша, друга, четверта статті 71 СК України). Так, присудження судом грошової компенсації одному з подружжя замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за наявності згоди цієї особи на таке присудження, крім випадків, передбачених статтею 365 ЦК України. Положення цієї статті передбачають підстави, за наявності яких суд може задовольнити позов співвласника про припинення права особи на частку у спільному майні, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Частиною третьою статті 370 ЦК України передбачено виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, лише у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому судом, під час розгляду справи були створені всі необхідні умови для забезпечення здійснення позивачем наданих законом прав для всебічного та повного дослідження обставин справи, у порядку ч.4 ст.10 ЦПК України було розяснено права та обовязки, положення щодо змагальності процесу та необхідності надання доказів на підтвердження своїх доводів, позивач попереджався про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і відповідне право на забезпечення доказів. Зазначеними правами позивач особисто не скористалася. Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, які встановлені ст.ст.10,11 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на обґрунтування своїх вимог або заперечень, саме сторона визначає коло доказів, які вона надає суду. Всебічно, повно, обєктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, зясувавши обставини, на які посилалася позивач, як на підставу своїх вимог, а відповідач як на підставу своїх заперечень, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог позивача, оскільки позивачем при зверненні до суду із зазначеним позовом не надано доказів на підтвердження переліку майна щодо якого позивач заявляє вимоги на отримання компенсації і його оцінки та що зазначене майно при розгляді апеляційним судом Харківської області враховане не було. Розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ст.88 ЦПК України.

Outcome: dismissed