Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-10 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати за нею право власності на ? частину (50%) нежилого приміщення магазину промислових товарів «[INFO]» (літ. «А»), загальною площею 163,0 кв.м., розташованого за адресою: [ADDRESS], визнати недійсним договір дарування частини магазину та земельної ділянки від 15 вересня 2003 року, укладений між [PERSON]та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Слюсаром В.В. та зареєстрований в реєстрі за №3487 та витребувати від [PERSON] у її власність частину магазину промислових товарів «[INFO]» площею 79,9 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. При цьому посилається на те, що між нею та відповідачем [PERSON] у 2001 році було укладено договір про спільну участь та інвестування у створенні об'єкту нерухомого майна - автомагазину по [ADDRESS], зобов'язання за яким позивачем були виконані у повному обсязі, а тому позивач набула право власності на ? частину вказаного об'єкту. За договором іпотеки, укладеним між третьою особою та [PERSON], останнім було передано в іпотеку банку вищезазначене нерухоме майно, що позбавило позивача можливості розпорядитися своєю часткою у праві власності. Оскільки право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їх згодою, [PERSON] не мав права та повноважень без згоди позивача, як співвласника укладати договір дарування частини магазину та спірної земельної ділянки з [PERSON], а тому вказаний договір повинен бути визнаний недійсним, а майно повернуто позивачу. В судовому засіданні представник позивача підтримав позов та просив його задовольнити з підстав, викладених у позові. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнав та не заперечував щодо його задоволення. В судовому засіданні відповідач [PERSON] заперечував щодо задоволення позову. Представник третьої особи в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позову у повному обсязі за безпідставністю. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі та дослідивши матеріали справи, з урахуванням меж заявлених позовних вимог суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 22.02.2001 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір №1 про спільну участь та інвестування у створенні (реконструкції) об'єкту нерухомого майна. Відповідно до розділу 1 вказаного договору сторони зобов'язалися спільно діяти з метою досягнення цілей визначених в цьому договорі, а саме: Сторона-1, Інвестор ([PERSON]) покладає на себе у порядку та на умовах, визначених цим договором, зобов'язання здійснити фінансування будівництва (реконструкції) об'єкту нерухомого майна, а саме нежитлового приміщення (запланована назва, «автомагазин», «магазин промислових товарів «[INFO]») за адресою: [ADDRESS], а також здійснити фінансування робіт з благоустрою території зазначеного приміщення. Земельна ділянка, на якій планується будівництво (реконструкція) об'єкту нерухомого майна - це земельна ділянка площею 0,1000 га за адресою: [ADDRESS], належна Стороні-2 ([PERSON]) на підставі державного акту на право приватної власності на землю [NUMBER] від 19.07.2000р., зареєстрованого в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю [NUMBER]. Площа вказаного приміщення вважається такою, що буде визначена в акті про готовність закінченого будівництвом об'єкта до експлуатації. Сторона-2 покладає на себе зобов'язання здати в експлуатацію об'єкт нерухомого майна та у порядку і на умовах, визначених цим договором, передати Стороні-2 у власність 50% ідеальної долі даного майна. Сторона-1 приймає на себе зобов'язання вкладати кошти у будівництво (реконструкцію) об'єкту нерухомого майна шляхом фінансування у повному обсязі будівельно-монтажних робіт з побудови (реконструкції) об'єкту нерухомого майна, розташованого на земельній ділянці, вказаній в п.1.1.1 п.1.1 договору, належній на праві власності Стороні-2, а саме земельній ділянці площею 0,1000 га по [ADDRESS]. 20.12.2002 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено акт про виконання вищезазначеного договору, яким підтвердили, що Сторона-1 у повному обсязі виконала свої зобов'язання за договором №1 від 22.02.2001 року і Сторона-2 - [PERSON] передав Стороні-1, а Сторона-1 - [PERSON] прийняла у свою приватну власність ? ідеальну долю магазину промислових товарів «[INFO]», розташованого за адресою: [ADDRESS], тобто 50% даного об'єкту нерухомого майна. Сторони підтвердили, що даний акт є підставою набуття Стороною-1 - [PERSON] права власності на 50%, тобто ? ідеальну долю вказаного магазину. На підставі рішення виконкому Житомирської міської ради від 25.10.2001 року №656 було видано свідоцтво про право власності від 07.10.2002 року на магазин промислових товарів «[INFO]», який розташований в [ADDRESS] на ім'я [PERSON] Відповідно до договору дарування частини магазину та земельної ділянки від 15.09.2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Слюсаром В.В. та зареєстрованого в реєстрі за №3487, [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняв у дар частину нежитлового приміщення (магазину промислових товарів «[INFO]», що складається з приміщень, що відчуджуються загальною площею 79,9 кв.м. та земельну ділянку площею 500 кв.м. по [ADDRESS]. Нежитлове приміщення (магазин) цегляне, загальною площею 163,0 кв.м. 06.12.2005 року позивач звернулася із заявою до КП «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради з проханням зареєструвати за нею право власності на ? ідеальну долю спірного магазину. 14.12.2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» (іпотекодержатель) та [PERSON] і [PERSON] (іпотекодавці) було укладено договір іпотеки з метою забезпечення вимог іпотекодержателя, що витікають з кредитного договору №Z012/110/838 від 13.12.2007 року, укладеного між іпотекодержателем та [PERSON], предметом якого є, зокрема, нежиле приміщення (магазин промислових товарів «[INFO]»), а саме магазин літ. «А», загальною площею 83,1 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. У відповідності до вимог ст.362 ЦК України та з метою продажу власної частини спірного магазину позивач 30.03.2015 року повідомила [PERSON] про свій намір відчужити свою частку у майні з пропозицією придбання останнім зазначеної частку. Листом від 15.04.2015 року [PERSON] повідомив позивача, що за вищевказаним договором іпотеки спірний магазин було передано в іпотеку, у зв'язку з чим не має можливості викупити частину приміщення. Копію договору іпотеки позивач отримала 15.05.2015 року у відповідь на адвокатський запит №17\\04/15 від 17.04.2015 року. Згідно абз. 2 п. 5 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК). Приймаючи до уваги положення, передбачені ст. 5 ЦК України про дію актів цивільного законодавства в часі, необхідно керуватися наступним. Станом на час набуття [PERSON] права власності на частину магазину промислових товарів «[INFO]», розташованого за адресою: [ADDRESS], а саме: 50% даного майна, були чинними Цивільний кодекс УРСР в редакції 1963 року та Закон України «Про власність». Відповідно до ч. 1 ст. 128 ЦК УРСР право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Згідно ч. 2 ст. 128 ЦК УРСР передачею визнається вручення речей набувачеві, а так само здача транспортній організації для відправки набувачеві і здача на пошту для пересилки набувачеві речей, відчужених без зобов'язання доставки. До передачі речей прирівнюється передача коносаменту або іншою розпорядчого документа на речі. Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про власність», право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Частини 2 та 3 ст. 2 цього ж закону передбачають, що право власності в Україні охороняється законом. Держава забезпечує стабільність правовідносин власності, а кожен громадянин в Україні має право володіли, користуватися і розпоряджатися майном особисто або спільно з іншими. Згідно ч. 1 ст. 11 Закону України «Про власність» суб'єктами права приватної власності в Україні є громадяни України, громадяни інших радянських республік, іноземні громадяни та особи без громадянства. Відповідно до ч. 2 ст. 12 Закону України «Про власність» громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом. Як встановлено в судовому засіданні, договір №1 про спільну участь та інвестування у створенні (реконструкції) об'єкту нерухомого майна від 22.02.2001 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], є таким, що відповідає законодавству, що діяло станом на момент його укладання та виконання. Станом на дату переходу права власності до позивачки на частину нерухомого майна на підставі договору №1 про спільну участь та інвестування у створенні (реконструкції) об'єкту нерухомого майна від 22.02.2001 року та згідно акту про виконання договору №1 про спільну участь та інвестування у створенні (реконструкції) об'єкту нерухомого майна від 22.02.2001 року та про передачу права власності на 1/2 ідеальну долю майна від 20.12.2002р, не діяли норми закону, які зобов'язували дане права реєструвати в спеціалізованих реєстрах і пов'язували момент переходу такого права із моменту занесення відповідних відомостей до такого реєстру. Відповідно до ч. 5 ст. 7 Закону України «Про інвестиційну діяльність», що введений в дію Постановою Верховної Ради України від 18.09.1991 року в редакції, чинній станом на час здійснення між позивачем та відповідачем [PERSON] спірних по справі правовідносин, інвестор має право володіти, користуватися і розпоряджатися об'єктами та результатами інвестицій включаючи інвестиції та торговельні операції на території України, відповідно до законодавчих актів України. Як зазначено в абз. 1 п. 5 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 13 Конституції України та ст. 386 Цивільного кодексу України держава забезпечує рівний захист усіх суб'єктів права власності. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права. Позов про визнання права власності є речово-правовим. Об'єктом такого позову є усунення невизначеності відносин права власності позивача щодо індивідуально визначеною майна. Підставою ж позову, є обставини, що підтверджують право власності позивача на майно. Статтею 321 Цивільного кодексу України встановлено, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Зі змісту статей 11, 202, 328 ЦК України вбачається, що захист або відновлення права власності пов'язано з встановленням у особи, що вимагає захисту своїх прав, виникнення права власності, яке пов'язано з юридичним фактом, джерелом виникнення права власності. Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п.37 Постанови Пленуму «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» вказав, що з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше. Таким чином суд встановлює, що набуття [PERSON] права власності на частину магазину промислових товарів «[INFO]», розташованого за адресою: [ADDRESS], а саме: 50% даного майна, відбулося 20.12.2002р., тобто у момент підписання сторонами акту про виконання договору №1 про спільну участь та інвестування у створенні (реконструкції) об'єкту нерухомого майна від 22.02.2001 року та про передачу права власності на 1/2 ідеальну долю майна на підставі відповідного договору, що вказаний вище. Приймаючи до уваги ті обставини, що відповідачем [PERSON] та третьою особою - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» не визнається право власності позивача на 1/2 частину спірного магазину, суд вважає за необхідне захистити відповідне право власності у судовому порядку шляхом визнання такого права. Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч.ч.1, 2 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Згідно ч.1 ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Відповідно до ст.48 ЦК УРСР в редакції 1963 р. недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. Як встановлено ч.1 ст.113 ЦК УРСР володіння, користування і розпорядження майном при спільній частковій власності провадиться за згодою всіх учасників, а при відсутності згоди - спір вирішується судом. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Отже, суд приходить до висновку, що договір дарування від 15.09.2003р. порушує право власності позивача на ? частину спірного магазину та є таким, що укладений з порушенням вимог закону, а саме: ч.1 ст.358 ЦК України (ч.1 ст.113 ЦК УРСР в редакції 1963 р.) оскільки [PERSON] не надавала своєї згоди на укладення іншим співвласником - [PERSON] зазначеного договору дарування. Крім того, згідно ст.387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до ч.1 ст.388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. З огляду на ту обставину, що за договором дарування від 15.09.2003р. без згоди позивача, тобто поза її волею, у власність [PERSON] вибула частина спірного магазину промислових товарів «[INFO]» площею 79.9 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS], право власності на ? якого належить позивачу, у відповідності до ст.ст.387 та 388 ЦК України дане майно підлягає витребуванню у власність [PERSON] Сторони по справі не надавали суду заяв про застосування наслідків спливу позовної давності, а відповідну заяву третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, суд не приймає до уваги, оскільки згідно ч.3 ст.267 ЦПК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Враховуючи вищенаведене, позовні вимоги підлягають до задоволення у повному обсязі зі стягненням, відповідно до ст.88 ЦПК України, з відповідачів в рівних частках на користь позивача судового збору, сплаченого при зверненні до суду.

Outcome: approved