Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-03 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом, який обґрунтовує тим що вона з 19.07.2015 року зареєстрована та фактично проживає в приміщенні - гуртожитку за адресою: м.Суми[ADDRESS]. З 05.05.2003 року по 01.08.2005 року вона працювала у філії «Сумська ДЕД» ДП «Сумський облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» на посаді завідуючого гуртожитку. За місцем роботи на підставі протоколу від 05.02.2004 року їй було видано ордер на житлову площу в гуртожитку на підставі якого їй було надано право зайняти кімнату [ADDRESS] в м.Суми. Факт видачі їй ордеру було зафіксовано в Журналі обліку бланків ордерів. Вважає, що вона на законних підставах з 19.07.2005 року заселилася та проживає в гуртожитку за вказаною адресою. У 2008 році їй було отримано копію технічної документації будинку розташованого за адресою: м.Суми, [ADDRESS]. З метою визначення цільового призначення будинку за зазначено адресою вона звернулася до КП «Сумське БТІ», у відповідь на що отримала лист в якому зазначається про відсутність в КП «Сумське БТІ» інформації щодо цільового призначення будинку за адресою: м.Суми, [ADDRESS]. Крім того, 27.03.2008 року КП «Сумське БТІ» було виготовлено технічну документацію на житлове приміщення, яке вона займає в гуртожитку. 10.07.2013 року апеляційним судом Сумської області було відмовлено СМР в позовній заяві щодо виселення її з зазначеного приміщення. Вона продовжує проживати у вказаному будинку, добросовісно та безперервно володіє та відкрито користується цим нерухомим майном, доглядає за ним. Також зверталась до відповідача з проханням визнати за нею право власності на спірне приміщення, однак їй було відмовлено. За таких обставин просить визнати за нею право власності на приміщення [ADDRESS] в м.Суми в порядку набувальної давності, судові витрати просить покласти на неї. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги з підстав зазначених у позові підтримала та просить їх задовольнити. Представник відповідача Верьовкін С.В. позов не визнав та пояснив, що позивачем недодержано вимогу добросовісності заволодіння приміщенням [ADDRESS] в м.Суми, яке перебуває у комунальній власності територіальної громади м.Суми. Рішенням виконавчого комітету Сумської міської ради № 514 від 27.09.2005 року зазначений гуртожиток зареєстровано, як будинок для тимчасового проживання малих сімей. Позивач самовільно зайняла нежитлове приміщення № 7, яке в подальшому самовільно перепланувала. На підставі інвентарної справи від 15.09.2004 року на зазначений будинок - спірне приміщення № 7 у цьому будинку зазначено, як кухня і є допоміжним приміщенням. Після самочинного перепланування позивачкою зазначеного приміщення, змінилося його функціональне призначення. Крім того, рішенням Ковпаківського районного суду м.Суми від 31.08.2012 року позовні вимоги СМР до [PERSON] були частково задоволені та визнано недійсним ордер № 255 від 13.07.2005 року на приміщення № 7 в гуртожитку за зазначеною адресою. Рішенням апеляційного суду Сумської області від 10.07.2013 року рішення Ковпаківського районного суду м.Суми від 31.08.2012 року в частині визнання недійсним зазначеного ордеру залишено без змін. Вважає, що тим самим скасована підстава добросовісного заволодіння чужим майном. Тому в задоволенні позову просить відмовити. Суд заслухавши пояснення сторін, дослідивши докази по справі, вважає, що позов задоволенню не підлягає, з наступних підстав. Судом встановлено, що 13.07.2005 року позивачу видано ордер № 225 на житлову площу в гуртожитку за адресою: м.Суми, [ADDRESS] без зазначення номеру кімнати (а.с.6) Із наданої суду копії ордеру № 225 вбачається, що в ньому вказана кімната № 7, однак як встановлено в судовому засіданні позивач сама зазначила в ордері номер кімнати і ця обставина була встановлена рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області від 10.07.2013 року, де зазначено, що [PERSON] визнає, що ордер їй видавався без зазначення житлової кімнати і № 7 приміщення вона сама вписала в ордер. Також зазначено, що в матеріалах справи є достатньо доказів про те що приміщення № 6,7 та 8 загальною площею 72,1 кв.м. на першому поверсі гуртожитку спроектовані і впродовж багатьох років використовувалися як буфет, кухня та комора (а.с.15-17) Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні підтвердила, що позивач дописала номер кімнати в ордері № 255. Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Отже, обставини відносно позивача щодо самовільного зазначення нею номера кімнати № 7 гуртожитку встановлені судовим рішенням Апеляційного суду Сумської області від 10.07.2013 року, яке набрало законної сили і не підлягають доказуванню при розгляді даної справи. Таким чином, позивач зазначивши самостійно номер кімнати, тим самим самовільно вселилася в нежитлове приміщення № 7 гуртожитку за зазначеною адресою. Судом також встановлено, що після самовільного вселення у нежитлову кімнату №7, яка була приміщенням загального користування та перебувала в спільній сумісній власності, інших мешканців гуртожитку позивачка самочинно перепланувала нежитлову кімнату в житлову, обмеживши до неї доступ мешканців. Відповідно до ч.1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Згідно з ст.ст.4,5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» власники квартир та нежитлових приміщень є співвласниками спільного майна багатоквартирного будинку. Спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників. Враховуючи, що позивач самовільно зайняла кімнату у гуртожитку, яке є спільною сумісною власністю, а саме приміщення № 7 в гуртожитку за адресою: м.Суми, [ADDRESS], тим самим недобросовісно заволоділа ним, тому визнати за нею право власності за набувальною давністю на таке приміщення неможливо. Крім того, як вбачається з технічного паспорту від 15.09.2004 року на будинок за адресою: м.Суми, [ADDRESS], спірне приміщення № 7, яке займає позивач, зазначено як кухня і в цій кімнаті знаходиться плита для приготування їжі і являється допоміжним приміщенням (а.с.18-20,37) Натомість, позивач самочинно переобладнала в гуртожитку приміщення № 7, що підтверджується актом поточних змін від 27.03.2008 року (а.с.40) Після самочинного переобладнання позивачкою приміщення № 7 в гуртожитку, в ньому не має плити для приготування їжі, що вбачається з технічного паспорту від 27.03.2008 року (а.с.21,22) Тобто, після переобладнання позивакою приміщення № 7, воно змінило своє функціональне призначення і таке приміщення вважається самочинно збудованим. Відповідно до ч.2 ст. 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. З цього слідує, що переобладнане позивакою приміщення № 7 не є об'єктом права власності і не може бути визнано за нею в порядку набувальної давності, так як воно є самочинно переобладнаним. Таким чином, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову [PERSON] про визнання за нею право власності на приміщення [ADDRESS] в м.Суми в порядку набувальної давності слід відмовити за необґрунтованістю.

Outcome: dismissed