Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-02 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання недієздатного повнолітнього сина, мотивуючи тим, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі. З серпня 2018 року сторони проживають окремо. Від даного шлюбу сторони мають повнолітнього сина [PERSON], [INFO]. Згідно з рішенням Староміського районного суду м. Вінниці від 29.07.2010 року син [PERSON] визнаний недієздатним та йому було призначено опікуна - [PERSON]. Відповідач ухиляється від обовязку щодо утримання своєї дитини, в той час, як позивач самостійно не має змоги у повному обсязі забезпечувати усім необхідним сина, тому вона звернулась до суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів сина та просила стягнути з відповідача аліменти на його утримання в твердій грошовій сумі у розмірі 5000,00 грн. Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили суд їх задовольнити з підстав викладених в позовній заяві. Позивач додатково суду пояснила, що відповідач має змогу надавати матеріальну допомогу в розмірі 5000,00 грн. щомісячно, оскільки він зареєстрований приватним підприємцем, є засновником Фермерського господарства «Влад [PERSON]», має у власності дві земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, які здані в оренду ФГ «Відродження», а також має інші доходи. Відповідач в судове засідання не зявився, та надав суду заяву в якій зазначив, що позовні вимоги визнає частково в розмірі 3000,00 грн. Справу просив розглянути за його відсутності. Згідно із ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявляти клопотання про розгляд справи за його відсутності. Суд, заслухавши пояснення позивача та її представника, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Матеріалами справи встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі (а.с. 7). Також сторонами не заперечуються ті обставини, що з серпня 2018 року вони проживають окремо, при цьому їх син - [PERSON], [INFO], проживає разом із позивачем (а.с. 8). Згідно з рішенням Староміського районного суду м. Вінниці від 29.07.2010 року [PERSON] визнаний недієздатним та йому було призначено опікуна - [PERSON] (а.с. 9-10, 16). Відповідач [PERSON] зареєстрований приватним підприємцем, є засновником Фермерського господарства «Влад [PERSON]», має у власності дві земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с. 11-15). Позивачем не надано та судом не встановлено доказів щодо отримання відповідачем із вказаних земельних ділянок будь-яких доходів. Згідно із ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно із ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 - ч. 3 ст. 83 ЦПК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач - разом з поданням відзиву. Сторонами у справі відповідно до ч. 4 ст. 83 ЦПК України, не було повідомлено про неможливість подання доказів у встановлений законом строк. Крім того, будь-які інші докази, ніж ті, що були надані позивачем разом із позовом, до суду сторонами по справі подані не були. Будь-які клопотання про витребування доказів по справі в зв'язку з неможливістю їх самостійного надання та заяви про забезпечення доказів до суду сторонами у справі не подавалися. Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. Відповідно до положень ст.ст. 1-3 Конвенції ООН «Про права дитини» в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей, і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно із п.15 Постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 15.05.2006 року про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів у відповідності до ч.1 ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобовязані утримувати свою дитини до досягнення нею повноліття, а у випадках передбачених статтями 198, 199 цього Кодексу, і своїх повнолітніх дочку, сина. Відповідно до ст. 198 СК України, батьки зобовязані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати. Згідно із ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення; тощо. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Підстави визначення розміру аліментів у частині до заробітку (доходу) або у твердій грошовій сумі визначаються з урахуванням як положень ст. 182 СК України, так і положень ст.ст. 183, 184 СК України. Враховуючи наведені обставини і розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, встановлений Законом України «Про державний бюджет України на 2018 рік», в якому зазначено, що прожитковий мінімум на осіб, які втратили працездатність з 1 грудня становить 1497,00 грн. суд дійшов висновку, що з відповідача на утримання повнолітнього недієздатного сина [PERSON], [INFO], слід стягувати аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 3000,00 грн, що буде обґрунтованим і законним. Оскільки позивач була звільнена від сплати судового збору, згідно ст. 141 ЦПК України, судовий збір слід стягнути з відповідача в розмірі 704,80 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial