Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-11 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про позбавлення батьківських прав відносно його малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] [INFO] . Позивач посилається на те, що їх діти проживають з нею, відповідач тривалий час ухиляється від виконання батьківських обов`язків, участі у вихованні дітей не приймає, матеріально не допомагає. Всі питання з виховання, навчання, підготовку до самостійного життя, фізичний та духовний розвиток дитини, необхідне харчування, медичний догляд, лікування дітей, позивач взяла на себе. На даний час діти проживають та навчаються у м.Хайфа, держава Ізраїль, для дітей зі сторони матері створені всі посильні та необхідні умови для здорового та всебічного розвитку. У зв`язку з чим, вважає, що є всі підстави для позбавлення батьківських прав відповідача. Позивач та її представник в судовому засіданні позов підтримали, просили його задовольнити. В судовому засіданні відповідач позовні вимоги не визнав, пояснив, що позивач вивезла дітей до держави Ізраїль та перешкоджає йому в побаченні з дітьми. Також, зазначив, що позивач вже зверталася до суду з вимогою про позбавлення його батьківських прав, але їй було відмовлено у позові. Представник третьої особи в судове засідання надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Суд, дослідивши матеріали справи та надані докази, вважає позовні вимоги позивача обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Судом встановлено, що сторони є батьками [PERSON] , [INFO] та [PERSON] [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 27.12.2007р. та серії [NUMBER] від 02.11.2010р. Судом також встановлено, що неповнолітні діти мешкають разом з позивачем в державі Ізраїль. Згідно нотаріально посвідченої заяви від 28.11.2014 року [PERSON] надав дозвіл на виїзд дітей до держави Ізраїль на постійне місце проживання. Заявою від 22.06.2015 року [PERSON] відкликав зазначену заяву. Відповідно до копії рішення суду у справах сім`ї м.Хайфа, держави Ізраїль, [PERSON] заборонено: заходити в квартиру за адресою [ADDRESS] ; знаходиться на відстані 300 метрів від квартири; проявляти домагання до заявника та неповнолітніх дітей, всюди і будь-яким чином, включно негативні вчинки в квартирі, на робочому місці, а також телефонні домагання; виявляти фізичне насильство або словесну агресію; виносити будь-яке рухоме майно з квартири; носити і тримати зброю будь-якого виду. Відповідно рішення виконавчого комітету Департаменту Служб у справах дітей Харківської міської ради № 613 від 08.12.2020 року та його висновку як органу опіки та піклування вважати за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] та малолітнього сина [PERSON] [INFO] . В судовому засіданні також була з`ясована думка дитини [PERSON] , [INFO] , яка підтвердила пояснення матері та вважала, що батька потрібно позбавити батьківських прав. Згідно зі ст.ст.150, 155 СК України, ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Частиною 2 статті 157 СК України передбачено, той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Відповідно до ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони, зокрема, ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Пленум Верховного Суду України в пункті 15 Постанови № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і грунтуються на факті спорідненості з нею є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Як зазначено в п.16 цієї постанови, ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Суд також враховує практику Європейського суду з прав людини, відповідно до якої питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості заявника та його поведінці. На думку суду, наведене свідчить, що відповідач свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками по відношенню до дітей, безпричинно не піклується про фізичний і духовний розвиток останніх, не спілкується з ними, не виявляє будь-якого інтересу до дітей, тобто ухиляється від виконання батьківських обов`язків. З огляду на те, що навіть в ході розгляду справи відповідач не намагався змінити свою поведінку щодо дітей , також підтверджує його байдуже ставлення до них. При цьому, суд виходить з балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Суд також враховує принцип 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, Конвенцію про права дитини, ратифіковану постановою Верховної Ради України від 27 грудня 1991 року № 789 - ХІІ, та положення національного законодавства. Декларація, прийнята резолюцією 1386 ( XIV ) Генеральної Асамблеї ООН - міжнародний договір у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів та Закону України « Про міжнародні договори України ». Вона встановлює основні принципи в сфері забезпечення прав дитини. У свою чергу Конвенція про права дитини є міжнародним договором, приєднавшись до якого у 1991 році, Україна взяла на себе зобов`язання щодо забезпечення прав дитини, закріплених у цьому документі. Конвенція - частина законодавства України, як міжнародний договір має пріоритет над національним законодавством, її застосування обов`язкове. Конвенція про права дитини ґрунтується на принципах, закріплених у Декларації, і розвиває її положення, встановлюючи зобов`язання для країн - учасниць. Відповідно до ст. 27 Конвенції про захист прав дитини, батько ( - ки ) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно із ст. 18 Конвенції про захист прав дитини суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. З наведених вище обставин, суд вважає, що наявні підстави, передбачені п. 2 ч.1 ст.164 СК України для позбавлення відповідача батьківських прав щодо малолітніх [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] , що сприятиме захисту інтересів дітей. При цьому, суд також враховує, що рішенням Московського районного суду м.Харкова від 28.03.2019 року відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про позбавлення батьківських прав, що, в свою чергу, суд розцінює як попередження відповідача про належне виконання батьківських обов`язків, але за три роки у відносинах між батьком та дітьми нічого не змінилося, належних висновків відповідач для себе не зробив. Таким чином, незважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд вважає, що в інтересах малолітніх [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , такий захід буде виправданий, так як встановлено, що зі сторони відповідача до дітей має місце байдуже ставлення і відсутність бажання змінити стосунки з дітьми, тому суд не вбачає доцільності зобов`язувати відповідача змінити своє ставлення до виховання дітей. Виходячи з вищенаведеного, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, та такими що підлягають задоволенню. Відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір. Приймаючи до уваги вищенаведене та

Outcome: approved