Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-04 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом, свої позовні вимоги обґрунтуває тим, що перебувала з відповідачем у зареєстрованому 24.10.2008 року шлюбі. За договором купівлі-продажу від 27.10.2011 року було придбано двокімнатну квартиру за адресою: за адресою [ADDRESS] , житловою площею 29,5 кв.м., загальною площею 51,0 кв.м. Вказане нерухоме майно було оформлено на позивача. У шлюбі у них народилась дитина [PERSON] , 2009р.н. Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 31.08.2016 року шлюб між сторонами розірвано. У зв`язку з тим, що спірна квартира придбана в період шлюбу, однак, виключно за її кошти, позивач вважає, що вказане майно є її особистою власністю. Ухвалою суду від 07.12.2018 року відкрито провадження за правилами загального провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою від 13.05.2019 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті. Представник позивача [PERSON] та позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, надали пояснення аналогічні тим, що викладені у позовіта просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні не заперечував проти задоволення позовних вимог, при цьому зазначив, що обставини, зазначені у позові, не заперечує. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони з 24.10.2008 року перебували у шлюбі, зареєстрованому міським відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Херсонській області за актовим записом 883. Відповідно до Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 31.08.2016 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину [PERSON] , 2009р.н. Згідно договору купівлі-продажу укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Херсонської області Зоріною Н.В. від 27.10.2011р., за реєстровим № 3627, Позивач є власником двокімнатної квартири за адресою: за адресою [ADDRESS] , житловою площею 29,5 кв.м., загальною площею 51,0 кв.м. Згідно ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Пунктом 3 ч.1 ст. 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Як вбачається з матеріалів справи та з пояснень позивача та його представника, вищевказана квартира була придбана у період шлюбу за особисті кошти позивачки, які остання отримала від своєї матері в якості подарунку, що також підтверджується інформацією про рух коштів по рахунку відкритому у ПАТ «Райфайзен Банк Аваль» на ім`я Позивачки. Згідно вимог ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від21.12.2007року №11«Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу,визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті60,69 СК, ч. 3ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. На підставі ст.69 ч.1 СК України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості, і це є її процесуальним обов`язком. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року), ратифікованою Законом від 17.07.1997 року №475/97-ВР, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 року), передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Таким чином спірна квартира є особистою приватною власністю позивача, так як не придбана за спільні кошти подружжя, хоч і в період перебування сторін в шлюбі, і такий висновок суду повністю узгоджується з вимогами ст. 57 СК України. Згідно з ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Оскільки право позивачки вільно розпоряджатися нерухомим майном, яке є її особистою приватною власністю, не визнавалось, вона правомірно звернулася до суду за захистом не визнаних прав і суд відповідно до норм діючого законодавства, вважає, що її право підлягає захисту шляхом визнання за нею право особистої приватної власності на майно придбане в період шлюбу.

Outcome: approved