Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-10 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що вона є власником квартири [ADDRESS] відповідач по справі -її колишній чоловік, в 1997 році шлюб між ними було розірвано, але в березні 2014 року вони знову вирішили жити однією сім»єю, 03.11.2016 року відповідач зареєструвався у її квартирі, але 14.11.2016 року забрав всі свої речі, залишив ключі і в квартирі більше не з»являвся. Позивач просить суд визнати відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням у вказаній вище квартирі, оскільки він не проживає за даною адресою більше року без поважних причин. В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з»явився, про час розгляду справи повідомлявся належним чином за адресою реєстрації його місця проживання, причини неявки суду невідомі, заяви щодо розгляду справи без його участі суду не надано, а тому за згодою позивача суд вважав за можливе провести заочний розгляд даної справи на підставі ст.ст.280-282 ЦПК України. Заслухавши позивача, покази свідка, оглянувши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позову з наступних підстав. Так, по справі встановлено, що позивач [PERSON] є власником 3/5 частин житлового будинку [ADDRESS] на підставі договору міни частки житлового будинку на квартиру від 27.11.2008 року, який посвідчено приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Панкратьєвою Є.В., зареєстровано в реєстрі за № 8290, що стверджується копією цього договору. Згідно копії Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно Білоцерківського МБТІ станом на 15.12.2008 року, за [PERSON] зареєстровано право власності на 3/5 частки житлового будинку [ADDRESS] номер запису 487 в книзі 6. З копії довідки управління адміністративних послуг Білоцерківської міської ради від 14.11.2017 року вбачається, що [ADDRESS] зареєстровано три особи: позивач [PERSON], її син [PERSON] 1995 року народження, колишній чоловік [PERSON] /з 03.11.2016 року/. В судовому засіданні також встановлено, що фактично у кв.2 вказаного будинку проживають позивач, її син з дружиною, відповідач з листопада 2016 року за даною адресою не проживає, помешкання залишив добровільно, забрав всі свої речі, участі в оплаті за житло не приймає. Наведені обставини підтвердив в суді свідок [PERSON], який показав, що відповідач - це його батько, з будинку він виселився добровільно в листопаді 2016 року, забрав всі свої речі, пообіцяв знятися з реєстрації, але до цього часу обіцянку не виконав. При вирішенні спору суд виходить з наступного. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік. Такий правовий висновок було зроблено Верховним Судом України в постанові від 16.11.2016 року № 6-709цс16. За ч.2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як встановлено судом, відповідач поселився до належного позивачу житлового приміщення та набув права на користування цим житлом, як член сім'ї власника, вони разом з позивачем проживали за вказаною вище адресою, вели спільне господарство. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідач більше року без поважних причин не проживає у спірному житловому приміщенні, не приймає участі в оплаті за комунальні послуги, його реєстрація за даною адресою створює для неї як власника ряд перешкод, домовленості між ними щодо збереження за відповідачем права на користування житлом не було. А як вказано вище, позивач як власник житла, має право вимагати усунення будь-яких перешкод у користуванні власністю, в т.ч. і шляхом визнання особи такою, що втратила право на користування належним йому житлом. Отже, проаналізувавши всі докази в їх сукупності, суд дійшов до висновку, що відповідач дійсно набув права на користування спірним житлом як член сім'ї власника житлового приміщення, але більше року без поважних причин не користується цим житлом, а тому він втратив право на користування житловим приміщенням згідно норм діючого законодавства, на які вказано вище. Доказів на спростування цих висновків суду не надано. Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: в т.ч. судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Outcome: approved