Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-19 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що з 12.06.1953 року по 19.12.1991 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], під час шлюбу 13.08.1988 року на підставі договору купівлі-продажу вони придбали житловий будинок з надвірними господарськими будівлями за № 61 по вулиці Левицького в селі Матюші Білоцерківського району Київської області, після розлучення вони продовжували проживати разом, спору про поділ майна у них не було, 05.11.2011 року [PERSON] помер, а вона по цей час продовжує проживати у вказаному будинку. На початку 2014 року вона звернулася до нотаріальної контори по питанню отримання спадщини, але їй повідомили, що вона не є спадкоємцем, оскільки не перебувала на час смерті спадкодавця з ним у зареєстрованому шлюбі, також вона дізналася, що спадкоємцями за заповітом є відповідачі по справі, які бажають отримати свідоцтва про право на спадщину на весь житловий будинок. Позивач просить суд визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними господарськими будівлями за № 61 по вулиці Левицького в селі Матюші Білоцерківського району Київської області. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги. Представник відповідача [PERSON] позов не визнала, в суді пояснила, що перебуваючи у шлюбі батьки її довірительки дійсно придбали житловий будинок № 61 по вулиці Левицького в с. Матюші Білоцерківського району, який був оформлений на [PERSON], 28.04.2009 року [PERSON] зробив заповіт на 3-х дочок, чого не приховував від позивача, після його смерті всі дочки звернулися до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини, позивач до нотаріальної контори з будь-якою заявою не зверталася. Отже, позивач пропустила строк позовної давності тривалістю три роки до вимог про поділ майна подружжя, оскільки про порушення її прав вона дізналася ще в 2009 році, коли [PERSON] був зроблений заповіт. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідачі [PERSON], [PERSON] та їх представник позов визнали, пояснили, що їхні батьки після розірвання шлюбу продовжували проживати разом в одному [INFO], коли батько захворів, то мати його доглядала, вони надавали допомогу, поховали батька всі разом, мати по цей час продовжує проживати у спірному будинку. Заслухавши пояснення всіх осіб, які приймають участь у розгляді даної справи, покази свідка, оглянувши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позову з наступних підстав. Так, по справі встановлено, що позивач [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 12.06.1953 року по 19.12.1991 року, що стверджується копією [PERSON] з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про реєстрацію шлюбу із зазначенням відомостей про другого з подружжя, наданого відділом ДРАЦС Сквирського районного управління юстиції у Київській області 19.05.2012 року /а.с.9/ та копією свідоцтва про розірвання шлюбу /а.с.4/. В судовому засіданні було встановлено, що за час перебування в зареєстрованому шлюбі на ім»я [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 13.08.1988 року придбано жилий будинок по вулиці Левицького,61 в с. Матюші Білоцерківського району, що стверджується копією цього договору, посвідченого секретарем виконавчого комітету Матюшівської сільської ради Білоцерківського району Київської області, зареєстровано в реєстрі за № 34 /а.с.8/. Згідно копії [PERSON] з Реєстру прав власності на нерухоме майно Білоцерківського МБТІ від 11.07.2012 року, право власності на вказаний вище будинок зареєстровано на імя [PERSON] З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] 05.11.2011 року помер, що слідує з копії свідоцтва про його смерть /а.с.5/. 28.04.2009 року спадкодавець [PERSON] склав заповіт на все належне йому майно на своїх дочок відповідачів по справі в рівних частинах кожній, що стверджується копією цього заповіту, який було посвідчено секретарем Матюшівської сільської ради Білоцерківського району Київської області, зареєстровано в реєстрі за № 10 /а.с.12/. Згідно матеріалів спадкової справи № 56/2012 після смерті [PERSON], копію якої надано Білоцерківською районною державною нотаріальною конторою Київської області /а.с.35-47/, спадщину після смерті спадкодавця прийняли [PERSON] та [PERSON], подавши до нотаріальної контори у встановлений законом шестимісячний строк заяви про прийняття спадщини від 15.02.2012 року та від 07.04.2012 року; [PERSON] в порядку ст.1273 ЦК України відмовилася від спадщини на користь [PERSON], подавши 07.04.2012 року відповідну заяву до нотаріальної контори. При вирішенні спору суд виходить з наступного. За ст.22 КпШС України, який був діючим на час придбання подружжям [PERSON] спірного будинку, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Аналогічні положення закріплено в ст.60 СК України, згідно якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку /доходу/. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, основним правовим режимом майна подружжя є правовий режим спільної сумісної власності, тобто, вказані правові норми встановлюють презумпцію права цієї власності подружжя щодо майна, набутого за час шлюбу. За ч.1 ст.61 СК України, обєктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. А за ч.2 цієї статті обєктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Як розяснено в п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року за № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки, земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби, грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі, грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобовязальними правовідносинами, тощо. Спільною сумісною власністю подружжя , що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом виключені з цивільного обороту, незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Згідно зі ст.63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором /ст.70 СК України, ст.28 КпШС України/. За ст.71 СК України майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно рекомендацій, викладених в п.24 наведеної вище Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року за № 11, до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Як вказано вище в рішенні, спірний будинок було придбано під час перебування позивача та [PERSON] в зареєстрованому шлюбі, тобто, цей будинок є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя і частки кожного із подружжя у праві власності є рівними. Відповідно до ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об»єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. В судовому засіданні було встановлено, що після розірвання шлюбу позивач та [PERSON] продовжували проживати у спірному будинку, жоден із них з вимогами про поділ спільного майна подружжя до суду не звертався, таких доказів суду не надано. Згідно довідки Матюшівської сільської ради Білоцерківського району в матеріалах справи /а.с.7/, [PERSON] відповідно до будинкової книги села Матюші зареєстрована та постійно проживає [INFO] з 13.08.1988 року по даний час. Ці обставини не оспорювали особи, які приймають участь у розгляді справи. Заперечуючи проти позову, представник відповідача [PERSON] посилалася на те, що позивач пропустила строк позовної давності тривалістю три роки до вимог про поділ майна подружжя, оскільки про порушення її прав вона дізналася ще в 2009 році, коли [PERSON] був зроблений заповіт. За ч.2 ст.72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Згідно ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила /ч.1 ст.261 ЦК України/. Як передбачено ч.ч. 3.4 ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. В судовому засіданні представник [PERSON] вказувала на те, що про порушення своїх прав позивач дізналася в 2009 році, коли спадкодавець склав заповіт на своїх дочок. Для підтвердження факту обізнаності позивача про наявність заповіту, представник [PERSON] посилалася на покази свідка [PERSON], який в суді показав, що добре знав покійного [PERSON] та його сім»ю, між свідком та [PERSON] була розмова в присутності позивача про те, що останній все його майно заповів своїм дочкам. Але ці обставини ніяким чином не можуть вплинути на вирішення спору і не свідчать про те, що права позивача вважаються порушеними з 2009 року. Як вказано вище в рішенні, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на спірний житловий будинок, набутий під час шлюбу, тобто, частка позивача у праві власності на цей будинок складає - 1/2. Згідно ч.2 ст.67 СК України дружина, чоловік мають право скласти заповіт на свою частку у праві спільної сумісної власності подружжя до її визначення та виділу в натурі. Отже, спадкодавець [PERSON] склавши заповіт на все належне йому майно, розпорядився фактично тільки належною йому часткою у праві спільної сумісної власності на будинок. Права позивача [PERSON] на її частку у праві спільної сумісної власності на будинок не були порушеними ні після розірвання шлюбу, ні після складання заповіту її бувшим чоловіком, оскільки позивач постійно проживає та зареєстрована у спірному будинку з моменту його придбання по даний час, спорів між подружжям про поділ майна не було, таких доказів в судовому засіданні не надано. Крім того, ст.72 СК України, на яку посилається представник [PERSON], застосовується до вимог про поділ майна подружжя, в даному випадку має місце спір між співвласником майна та спадкоємцями за заповітом. Умовою застосування позовної давності, встановленої ст.72 СК України, є порушення прав на майно одним із співвласників. У зв»язку з цим позовна давність не розпочнеться, якщо після розірвання шлюбу права кожного із подружжя на спільне майно не є порушеними бувшою дружиною або чоловіком. А як встановлено судом і вказано вище в рішенні, позивач та її бувший чоловік після розірвання шлюбу продовжували проживати в одному будинку, не вимагаючи його поділу. Тобто, посилання представника [PERSON] на пропуск строку позовної давності, як на підставу для відмови в позові, є необгрунтованими. Представник позивача в суді пояснив, що позивач звернулася з даним позовом після того, як дізналася, що [PERSON] подано позов до суду до Матюшівської сільської ради Білоцерківського району про визнання права власності в порядку спадкування на спірний будинок. Про це також свідчить копія ухвали Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03.04.2015 року /а.с.13/ про відкриття провадження у справі за позовом [PERSON] до Матюшівської сільської ради Білоцерківського району Київської області, 3-я особа: [PERSON], про визнання права власності в порядку спадкування. За ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з п.1 ч.2 ст.16 цього Кодексу, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в т.ч. визнання права. В п.37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше. Таким чином, з врахуванням всього вищенаведеного суд вважає за можливе визнати за позивачем право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за № 61 по вулиці Левицького в селі Матюші Білоцерківського району Київської області, виходячи з рівності часток подружжя у праві спільної сумісної власності та приймаючи до уваги те, що обраний позивачем спосіб захисту її права узгоджується з нормами діючого законодавства та встановленими по справі обставинами. Заперечення проти позову представника відповідача [PERSON] суд вважає необгрунтованими, тоді за ст.ст.10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Понесені судові витрати по справі позивач залишає за собою.

Outcome: approved