Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-04 00:00:00

Позивач звернулася до суду з зазначеним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 10.07.2010 року сторонами зареєстровано шлюб у Терешківській сільській раді Полтавського району за актовим записом № 05, який рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 20.11.2018 року розірваний, проте питання щодо розподілу спільно нажитого майна у добровільному порядку не вирішено. Під час шлюбу сторонами була придбана квартира, що знаходиться в [ADDRESS] , право власності на зазначену квартиру зареєстровано на ім`я відповідача. Посилаючись на те, що це майно є спільною сумісною власністю подружжя, просила визнати право власності на 1/2 частину квартири за адресою: [ADDRESS] , у порядку поділу спільного майна подружжя. Відповідач відзив на позов не надав. \~ \~ \~ \~Позивач та відповідач всупереч ухвалі суду від 05.03.2020 року про визнання їх явки обов`язковою для дачі особистих пояснень по справі, у жодне із призначених судових засідань не з`явились. Представник позивача підтримала позовні вимоги у повному обсязі та надала пояснення, що за змістом аналогічні тим, які зазначені у позовній заяві. Представник відповідача позов не визнав повністю, посилаючись на те, що спірна квартира є особистою власністю відповідача, оскільки була придбана за його особисті кошти та за кошти, що подаровані його матір`ю та братом після відчуження належної їм на праві спільної часткової власності квартири [ADDRESS] . Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі з таких підстав. Встановлено, що 10.07.2010 року між сторонами зареєстровано шлюб\~у Терешківській\~сільській раді\~Полтавського району\~за актовим\~записом №\~05(а.с.8,11), який рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 20.11.2018 року розірваний (а.с.14).\~Від цього\~шлюбу сторони\~мають неповнолітню\~дитину \~ [PERSON] , [INFO] \~(а.с.13).\~Згідно з\~інвестиційним договором\~від 21.02.2017\~року,\~який укладений\~між ПАТ\~«Закритий не\~диверсифікований венчурний\~корпоративний інвестиційний\~фонд «Антік»\~та [PERSON] ,\~Фонд зобов`язується\~забезпечити будівництво\~Будинку (\~згідно з\~п.1.1.1.\~Договору Будинок\~ це\~багатоповерховий житловий\~будинок за\~адресою:\~ [ADDRESS] ),\~його \~введення в\~експлуатацію та\~після оформлення\~та реєстрації\~права власності\~Фонду на\~об`єкт,\~передати об`єкт\~у власність\~Інвестора і\~порядку,\~що встановлений\~цим Договором\~(а.с.74).\~Як вбачається\~з інформації\~з Державного\~реєстру речових\~прав від\~18.07.2019\~року власником\~квартири,\~що розташована\~за адресою: [ADDRESS] зазначений [PERSON] (а.с.15). Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі\~статтею 63 СК України\~дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частини першої\~статті 70 СК України\~у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно з роз`ясненнями, що містяться в пп. 23, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Під час подання позову про поділ спільного майна подружжя пред`явлення окремо вимоги про визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя не вимагається. Суд в силу встановлених під час розгляду справи обставин має встановити, чи набуте спірне майно сторонами під час перебування у шлюбі та чи поширюється на нього статус спільного сумісного майна, що матиме наслідком певні висновки про поділ такого майна. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 23.01.2019 року у справі №307/3360/15-ц. Відповідно до частини третьої статті 61\~СК Україниякщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частина четверта статті 65\~СК Українивстановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Отже, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмети матеріального світу, так і майнові права та обов`язки. Договір, укладений одним із подружжя, створює обов`язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім`ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім`ї. Суд не бере до уваги твердження представника відповідача про те, що спірна квартира придбана за особисті кошти відповідача після продажу належної йому та його матері і брату квартири, оскільки не надано доказів на підтвердження фактів як отримання відповідачем коштів від матері та брата, так і використання саме цих коштів для придбання спірного майна. З матеріалів справи вбачається, що спірне майно, сторонами було придбано за час перебування у шлюбі, за рахунок коштів, отриманих у спільних інтересах, а відтак, таке майно є спільною сумісною власністю подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними, що повністю узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 21 листопада 2018 року у справі N 372/504/17 (провадження N 14-325цс18). Аналогічна правова позиція також викладена в постанові Верховного Суду від 12.02.2020 року по справі №725/1776/18. Враховуючи викладені обставини, зважаючи на презумпцію рівності часток подружжя у спільному майні, відсутність домовленості між ними щодо поділу спільно нажитого під час шлюбу майна, суд вважає, що позовні вимоги про поділ спільного майна подружжя є доведеними та такими, що підлягають задоволенню шляхом визнання за позивачем права власності на 1/2 частку спірної квартири, залишивши у власності відповідача відповідно 1/2 частку вказаного майна. Питання щодо судових витрат суд вирішує відповідно до вимог статті 141 ЦПК України. Згідно з ч. 1\~ст. 133 ЦПК України\~судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з квитанцією №28018 позивачем сплачено судовий збір у розмірі 768,40 грн., а також доплачено судового збору у розмірі 3786,60 грн., що підтверджується квитанцією №0.0.1500607653.1 від 21.10.2019 року( а.с.1,32). Тобто, позивачем сплачено всього 4555 грн. судового збору. Пунктом 1 ч. 3\~ст. 133 ЦПК України\~зазначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Положеннями\~ст. 137 ЦПК України\~встановлено, що до складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Згідно з ч. 8\~ст. 141 ЦПК України\~розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Аналогічна правова позиція зазначена у постанові Велика Палата Верховного Суду у від 27.06.2018 року у справі №826/1216/16. \~ \~ \~ \~Представник позивача на обґрунтування суми витрат на надання правничої допомоги, яка підлягає стягненню, надала договір про надання правничої допомоги № 18/19 від 15.07.2019 року, укладений між [PERSON] та адвокатом Роменською Т.В., в якому зазначено, що вартість послуг складає з вартості години роботи адвоката витрачених на підготовку до участі у справі та складанні процесуальних документів у розмірі 400 грн. та 2000 грн. за представництво інтересів у суді першої інстанції в незалежності від кількості судових засідань та часу витраченого на них; акт про прийняття-передачі наданих послуг від 15.07.2019 року, згідно з якою вартість послуг становить 6000 грн.; квитанцію від 15.07.2019 року про сплату за надання правничої допомоги 6000 грн. (а.с.21-23). Відповідно до ч. 4\~ст. 137 ЦПК України\~розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Необхідно зауважити, що ч. 6\~ст. 137 ЦПК України\~передбачає, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. \~ \~ \~ \~Будь-яких клопотань від представника відповідача про неспівмірність витрат на оплату правничої допомоги адвоката, до суду не надходили. Враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку, що витрати на професійну правничу допомогу на вказану суму є співмірними зі складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг у суді, починаючи з вересня 2019 року, відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру. На підставі викладеного,

Outcome: approved