Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-30 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про вселення у житлове приміщення. На обґрунтування своїх вимог посилається на те, що їй на підставі рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 22 жовтня 2010 року по справі №2-20/10 на праві власності належить ? частина домоволодіння [ADDRESS] Солонянського району Дніпропетровської області, яке було ними придбано в період шлюбу та є спільною власністю подружжя, а власником іншої частини її чоловік - [PERSON] - відповідач по справі, шлюб з яким розірвано 22 вересня 2009 року. Згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи №49/50/51-10 їй як другому співвласнику у користування виділяються в житловому будинку літ «А» приміщення 1-6 площею 5,7 кв.м, приміщення 1-1 площею 13,7 кв.м, приміщення 1-2 площею 8,3 кв.м, приміщення 1-4 площею 7,4 кв.м, а всього -35,1 кв.м, проте відповідач перешкоджає їй проживати в будинку, змінив всі замки та позбавив її можливості проживати в будинку, у зв'язку з чим вона змушена жити у знайомих та змушена звернутися до суду з вказаним позовом. В судовому засіданні позивач [PERSON] свої позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити, пояснивши, що вона з відповідачем є співвласниками спірного житлового будинку в рівних долях по 12 частині кожному. Спочатку між ними було досягнуто угоди про порядок користування будинком, але відповідач створив такі негативні для неї умови проживання, що вона була змушена у зв'язку з погіршенням стану здоров'я перейти проживати тимчасово до рідних, а коли в послідуючому намагалась повернутись для проживання в будинок, то не змогла цього зробити, оскільки відповідач її не пускає, змінив замки як на вхідних воротах огорожі будинку, так і самому будинку, а ключів, не дивлячись на її неодноразові звернення не надає. В процесі спілкування щодо її вселення в будинок конфліктує, принижує її та погрожує, внаслідок чого між ними останні роки клалися конфліктні стосунки. Вона не має іншого житлового приміщення, тому змушена тимчасово проживати у житловому приміщенні її сина, де відсутнє опалення, а син має намір його продавати, оскільки у нього виник спір з бувшою дружиною щодо поділу спільного майна. Прохала вселити її в будинок за судовим рішенням, а коли буде проведено розділ будинку в натурі, то вона здійснить необхідні переобладнання та буде користуватися своєю частиною. Не заперечувала проти розгляду справи за відсутності відповідача в порядку заочного провадження. Відповідач [PERSON], який належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи особисто під розписку (а.с.42), в судове засідання не з'явився, про причини своєї неявки суд не повідомив, як не надав і заяви про розгляд справи у його відсутність чи заперечень проти позову та доказів, які їх обґрунтовують, у зв'язку з чим суд а згодою позивача ухвалив відповідно до ст.224 ЦПК України розглядати справу в порядку заочного провадження. В попередньому судовому засіданні відповідач [PERSON] позов не визнав, зазначив що не бажає проживати в одному будинку з позивачкою та має намір вирішити спірне питання з відповідачкою миром та виплатити їй грошову компенсацію за її частину будинку. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що позивачка [PERSON] є її рідною сестрою, у зв'язку з чим їй відомо, що рішенням суду встановлено право сестри на 12 частину житлового будинку [ADDRESS]. Між ними склалися конфліктні стосунки, відповідач не бажає розділити будинок в натурі, перешкоджає сестрі проживати в ньому. Коли сестра проживала в спірному будинку, між ними була домовленість про порядок користування кімнатами будинку, а потім відповідач створив й такі умови проживання, у зв'язку з якими вона захворіла і вона з сином позивачки змушені її були забрати, оскільки вона потребувала лікування та спокою. Зі слів сестри й відомо, що відповідач поміняв замки та її до будинку не пускає, погрожує їй та принижує. Відповідач [PERSON] влітку 2014 року говорив їй, що [PERSON] у будинку жити не буде, оскільки це все його. [PERSON] в травні 2014 року прохала її та її (свідка) сина допомогти їй поміняти замки, щоб вона мала змогу користуватися будинком, але вона з нею не ходила до спірного будинку. Суд, вислухавши позивача, свідка, дослідивши письмові докази, що маються у справі, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до положень ст.ст.10, 11,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, при цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків встановлених цим законом. Відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, а згідно із ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, при цьому на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження його майна. Положеннями статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, при цьому при здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно ст.321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, крім випадків та в порядку, встановлених законом. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбу в період з 04 жовтня 1995 року по 22 вересня 2009 року (а.с.13), в період якого купили житловий будинок [ADDRESS] Солонянського району Дніпропетровської області, право власності на який згідно нотаріально посвідченого державним нотаріусом Солонянської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області договору купівлі-продажу житлового будинку від 11.08.1998 року було оформлено на відповідача [PERSON] (а.с.6). Згідно рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 22 жовтня 2010 року, яке набрало законної сили 02 листопада 2010 року, у справі №2-20/10 за позивачкою [PERSON] визнано право власності на ? частину домоволодіння [ADDRESS] Солонянського району Дніпропетровської області, яке розташоване на приватизованій земельній ділянці для обслуговування житлового будинку розміром 0.1488 га та складається із житлового будинку літ.»А», прибудови літ. «а» сіни, літньої кухні літ. «Б», погріба літ. «В», сарая літ.«Г», душа літ. «Д», вбиральні літ. «Е», ворота №1, огорожі №2, огорожі №3, водоколонки №4, замощення І, септика літ. «С». Згідно рішення суду 13 березня 2012 року ТОВ «Абріс» було проведено державну реєстрацію права власності позивача [PERSON] на ? частину домоволодіння [ADDRESS] Солонянського району Дніпропетровської області: запис 120/720 в книзі 6 (реєстраційний номер 36186069), що вбачається з витягу про державну реєстрацію прав (а.с.46), що підтверджується також і копією технічного паспорту на домоволодіння (а.с.7-12). Згідно рішення виконкому Солонянської селищної ради Солонянського району Дніпропетровської області №85 від 12 вересня 2002 року правильною назвою в смт.Солоне Солонянського району Дніпропетровської області [ADDRESS] є - [ADDRESS] (а.с.46а). Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській, адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Згідно ст.150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди, а відповідно до ст.155 житлові будинки, що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком, крім випадків, установлених законом. В судовому засіданні встановлено, що зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання і позивача, і відповідача є [ADDRESS] Солонянського району Дніпропетровської області, що вбачається як з їх паспортів (а.с. 5,24,33). В той же час станом на 2014 рік в зазначеному домоволодінні фактично проживає відповідач [PERSON], який перешкоджає позивачеві [PERSON] як власнику володіти, користуватися та розпоряджатися належною їй на праві власності 12 частиною домоволодіння [ADDRESS] Солонянського району Дніпропетровської області, що підтвердив в судовому засіданні свідок [PERSON] та не заперечував цього факту в попередньому судовому засіданні і відповідач [PERSON], який зазначив, що позивачка не проживає і не буде проживати в цьому будинку. З урахуванням зазначеного, суд приходить до висновку, що в судовому засіданні дослідженими доказами встановлено, що відповідач перешкоджає позивачеві як власнику володіти, користуватися та розпоряджатися належною їй на праві власності 12 частиною домоволодіння [ADDRESS] Солонянського району Дніпропетровської області, а відповідно її право власності підлягає захисту в судовому порядку. Згідно ч.3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі не можливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. В силу ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню, а відповідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року» та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що передбачено і положеннями ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України, а обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Таким чином, дослідженими в судовому засіданні доказами встановлено, що вимоги позивача про вселення, є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню, в позивачка підлягає вселенню в зазначене домоволодіння за рішенням суду. Крім того, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути в зв'язку із задоволенням позову витрати по сплаті судового збору, який було сплачено позивачем при зверненні з позовом до суду. На підставі викладеного,

Outcome: approved