Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-15 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON], третя особа: Відділ по Дніпровському району управління у справах дітей Запорізької міської ради, про позбавлення батьківських прав, в якому зазначила, що 17 травня 2008 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб. Від шлюбу мають дитину- сина [PERSON], [INFO]. 13 січня 2011 року шлюб було розірвано. Після розірвання шлюбу вона виїхала на заробітки до Польщі, де зустрілася з теперішнім чоловіком, [PERSON] ([PERSON] ). На час її тимчасової відсутності, дитина проживала та виховувалася бабусею. Після розірвання шлюбу відповідач не виконує своїх батьківських обов'язків, не піклується про моральний та фізичний стан сина, не займається його вихованням, не цікавиться його справами та здоров'ям, не спілкується та не зустрічається з сином, тому позивачка була вимушена звернутись до суду з позовною заявою про позбавлення батьківських прав, просить позбавити [PERSON] батьківських прав у відношенні малолітнього сина [PERSON], [INFO], для можливості сумлінно і повно захищати права і інтереси малолітньої дитини, так як відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків. У судовому засіданні позивачка та її представники позов підтримали, просили його задовольнити повністю з наведених вище підстав. Третя особа - представник відділу по Дніпровському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради до судового засідання не з'явився, просив розглядати справу за його відсутності. До матеріалів справи надав висновок районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району щодо доцільності позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього [PERSON], [INFO]. Відповідач до судового засідання не з'явився, до канцелярії суду надав заяву про визнання позовних вимог в повному обсязі, просив розглядати справу без його участі. Позивач надала до суду нотаріально засвідчену заяву [PERSON], в якій він не заперечує проти позбавлення його батьківських прав відносно його сина [PERSON]. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності до вимог ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Вислухавши учасників процесу, розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши надані докази, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Європейська конвенції про здійснення прав дітей, прийнята 25.01.1996 року, підписана Україною 07.09.1999 року та ратифікована 03.08.2006 року, визнаючи важливість ролі батьків у захисті та підтримці прав і найвищих інтересів дітей, передбачає, що Держави в разі необхідності мають також брати участь у такому захисті й у такій підтримці. У ст. 3 Конвенції про права дитини, прийнятої 20.11.1989 року, підписаною Україною 21.02.1990 року і ратифікованої 27.02.1991 року закріплено, що «У всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, чи адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави - сторони зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, чи опікунів інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих й адміністративних заходів». У відповідності до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. У відповідності до вимог статей 8, 11, 12 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 150 СК України зазначені обов'язки батьків по вихованню і розвитку дитини « Батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину». Згідно ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст.18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У відповідності із ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 20.11.1989 року, підписаною Україною 21.02.1990 року і ратифікованої 27.02.1991 року «Держави-сторони визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку дитини. Батько(и) чи інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини». У відповідності з ч.2 ст.157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні. Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення поновлення батьківських прав», ухилення від виконання батьківських обов'язків має місце тоді, коли батьки не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання, не спілкуються з дитиною в обсязі необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти . Як вбачається з положень ст.ст.3, 9 і 18 Європейської конвенції «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року, яка відповідно до ч.1 ст.9 Конституції України, п.1 ст.17 Закону України «Про міжнародні договори України» є частиною національного законодавства, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини, а саме, коли батьки не піклуються про неї. Судом встановлено, що з 17 травня 2008 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб [NUMBER]. Від шлюбу мають сина [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER], виданим Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції 14 жовтня 2008 року. 13 січня 2011 року шлюб між сторін розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу. Відповідач не виконує своїх батьківських обов'язків, не піклується про моральний та фізичний стан сина, не займається його вихованням, не цікавиться його справами та здоров'ям, не спілкується та не зустрічається з сином. Відповідач відмовився від виконання своїх батьківських обов'язків стосовно свого малолітнього сина [PERSON], про що свідчить його заява, посвідчена приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області, Алейніковою Н.О. від 17 травня 2016 року, в якій відповідач відмовляється від виховання малолітнього сина [PERSON], [INFO], та дає згоду на позбавлення його батьківських прав і обов'язків, а також на усиновлення сина іншою особою. Вирішуючи спір, суд враховує Висновок районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району щодо доцільності позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно його малолітнього сина [PERSON], [INFO], оскільки в Рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» встановлено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов'язаний дотримуватися вимог ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема, судове рішення має бути побудоване на з'ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. Враховуючи встановлені судом фактичні обставини справи та ті, на яких ґрунтується Висновок, суд вважає останній достатньо обґрунтованим та таким, що містить в собі переконливі аргументи, які вказують на те, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов'язків відносно малолітнього сина. За приписами ч.4 ст.155 СК України ухилення кого-небудь із батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Згідно із ст. 164 Сімейного Кодексу України мати та батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо буде встановлено, що вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, жорстоко поводяться з дитиною, є хронічним алкоголіком або наркоманом, вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва, засуджена за вчинення умисного злочину щодо дитини. У відповідності до ч. 4 ст. 130 ЦПК України ухвалення в попередньому судовому засіданні судового рішення у разі визнання позову проводиться в порядку, встановленому статтею 174 цього Кодексу. Частиною 4 ст.174 ЦПК України встановлено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Оскільки судом встановлено законність позовних вимог [PERSON] до [PERSON], а визнання останнім позову не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, суд приймає визнання позову Відповідачем. Враховуючи та аналізуючи у сукупності надані докази в обґрунтування позову, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Outcome: approved