Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-20 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою до відповідачів, в якій просить припинити право власності [PERSON] на 1/2 частину житлового будинку за адресою: [ADDRESS] та визнати за нею, [PERSON] , [INFO] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , право власності на 1/2 частину житлового будинку, яка належала [PERSON] на підставі Свідоцтва про право на спадщину, виданого Лозівською ДНК Харківської області 11.11.1972 року реєстровий номер 3821, за адресою: [ADDRESS] , за набувальною давністю. Свої вимоги мотивує тим, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , який [INFO] помер. За життя її чоловіка вони та їх син [PERSON] проживали у квартирі за адресом: [ADDRESS] , яка належала їй, її чоловікові, та сину. З осені 1999 року, вони із чоловіком постійно володіли та користувалися житловим будинком за адресою: [ADDRESS] , який до цього часу належав рідним її чоловіка, після оформлення спадщини їй стало відомо, що: дідусеві її чоловіка - [PERSON] та сестрі батька її чоловіка [PERSON] . За життя чоловік повідомляв їй, що це є його спадщина, у цьому житловому будинку окрім її із чоловіком сім`ї ніхто не жив, ніхто із його рідних на проживання не претендував, спори з приводу володіння, користування чи розпорядження цим будинком були відсутні. У цьому житловому будинку з 16.11.1999 року по день смерті - [INFO] рік був зареєстрований її чоловік - [PERSON] . Після смерті чоловіка у будинку ніхто не зареєстрований, оскільки вона зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , яку було нами з чоловіком придбано. Але фактично вона проживає у житловому будинку. Після смерті свого чоловіка та початку оформлення права на спадщину, яка відкрилася після його смерті у період з серпня 2010 р. по 23 травня 2011 р. їй стало відомо, що житловий будинок, за адресою: [ADDRESS] , належав її чоловікові [PERSON] в 1/2 частині, а інша 1/2 частина житлового будинку належить його дядькові - [PERSON] [PERSON] ніколи у м.Лозова не проживав, в останнє вона його бачила в 1980 році, він приїздив в гості до батька її чоловіка - [PERSON] , він був військовим, постійно проживав у м.Батумі, а вже в пенсійному віці - проживав в Росії, за адресою: [ADDRESS] . Його родина складалася із його дружини - [PERSON] та доньки - [PERSON] , [INFO] . [INFO] році [PERSON] помер, в місті С.Петербург . [INFO] померла [PERSON] Інших спадкоємців після смерті [PERSON] не було. З осені 1999 року і по даний час вона відкрито володіє та користується 1/2 частиною житлового будинку, за адресом: [ADDRESS] , яка належала лише по документам [PERSON] , про що їй навіть відомо не було, здійснює догляд за будинком, поточні ремонти, сплачує усі витрати пов`язані із утриманням будинку. Її володіння спірною частиною житлового будинку було безперервним близько 20 років. [PERSON] є єдиним спадкоємцем по закону після смерті свого батька [PERSON] , який помер [INFO] , та своєї матері - [PERSON] , у спадщину вона не вступала, заяву до компетентних органів про прийняття спадщини після смерті батьків не подавала. За життя її батько заповіту не укладав. На 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, за адресою: [ADDRESS] , вона право спадщини не оформляла та оформляти не буде. Також, повідомила, що її батько - [PERSON] за життя ніколи в м.Лозова Харківської області на Україні не проживав і про його частку в розмірі 1/2 частини в праві спільної сумісної власності на житловий будинок, за адресою: [ADDRESS] їй стало відомо лише зараз, після його смерті. [PERSON] не заперечує, щоб право власності на 1/2 частину будинку, яка оформлена на її батька - [PERSON] , оформила вона - [PERSON] , про що надала нотаріально посвідчену заяву. Позивач [PERSON] та її представник-адвокат Бусуєк Л.А. в судовому засіданні на задоволенні позовних вимог наполягали з наведених в позові підстав. Представник відповідача Територіальної громади м.Лозова Харківської області в особі Лозівської міської ради Харківської області Курасова О.К. в судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за відсутності їх представника та ухвалення рішення на розсуд суду. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги позивача визнає в повному обсязі. Згідно з ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Позивач, [PERSON] з 09 жовтня 1976 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу, серія [NUMBER] виданим 09.10.1976 року Лозівським міським РАЦС (а.с.12). На підставі свідоцтва про право власності на житло від 04.11.1998 року, виданого Лозівською міською радою Харківської області, квартира, за адресою: [ADDRESS] , належить [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с.35). Згідно договору купівлі - продажу квартири від 06.02.2008 р. реєстровий номер 650, квартира за адресою: [ADDRESS] , належить [PERSON] (а.с.36). [INFO] [PERSON] , помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть, серії [NUMBER] від 01.08.2010 року (а.с.13). Після його смерті відкрилася спадщина, яка складається з 1/2 частини житлового будинку, за адресою: [ADDRESS] , який належав [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого в Лозівській філії Харківської товарної біржі від 17.09.1999 р. за №281, зареєстрований в Лозівському бюро технічної інвентаризації від 19.09.1999 р. реєстраційний номер 836 в книзі 6, що [PERSON] приватним нотаріусом Лозівського міського нотаріального округу Харківської області відображено у свідоцтві про право власності від 23.05.2011 р. реєстровий №1734, свідоцтві про право на спадщину від 23.05. 2011р. реєстровий №1738 (а.с.14). Відповідно до довідки КП «Житлова управляюча компанія» Лозівської міської ради Харківської області від 29.05.2019 року №75, згідно архівних реєстраційних матеріалів підприємства, серед зареєстрованих будинків (квартир) в місті Лозова та Лозівському районі, станом на 01.01.2013 року житловий будинок, за адресою : [ADDRESS] оформлено та зареєстровано за: [PERSON] в 1/2 частині, на підставі Свідоцтва про право на спадщину, виданого Лозівською державною нотаріальною конторою Харківської області 11 листопада 1972 року. р №3821; [PERSON] в 1/4 частині, на підставі Свідоцтва про право власності, виданого приватним нотаріусом Лозівською міського нотаріального округу Харківської області Руденко Т.В. 23.05.2011 року,р.№1734; [PERSON] в 1/8 частині, на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого приватним нотаріусом Лозівською міського нотаріального округу Харківської області Руденко Т.В. 23.05.2011 року, р.№1738 та [PERSON] в 1/8 частині, на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого приватним нотаріусом Лозівського міського нотаріального округу Харківської області Руденко Т.В. 23.05.2011 року, р.№1743 (а.с.15,16,17,18,19,20,21,22,23,24,25). Згідно довідки КП «Житлова управляюча компанія» Лозівської міської ради Харківської області від 04.07.2019 року №366, з 16.11.1999 року по день смерті - 08.08.2010 рік у житловому будинку, за адресою: [ADDRESS] , був зареєстрований [PERSON] (а.с.37). Як вбачається з довідки КП «Житлова управляюча компанія» Лозівської міської ради Харківської області від 31.05.2019 року [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . В будинку, за адресою: [ADDRESS] , зареєстрованих осіб не значиться (а.с.26). Як вбачається з квитанцій про нарахування і сплату комунальних послуг, за адресою: [ADDRESS] , та Акту від 30.06.2019 року, складеного [PERSON] за участю сусідів: [PERSON] , [PERSON] , проживаючих за адресою: [ADDRESS] ; [PERSON] , проживаючої за адресою: [ADDRESS] ; за участю квартального №4 [PERSON] , проживаючого за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] відкрито володіла і володіє з 1999 року і на даний час, усім житловим будинком, за адресою: [ADDRESS] , у томі числі 1/2 частини, яка по документам належить [PERSON] (про що їй стало відомо після смерті її чоловіка [PERSON] . Ні [PERSON] , ні його рідні (дружина, діти тощо) ніколи у цьому житловому будинку не проживали. Спори з приводу володіння цим житловим будинком в тому числі 1/2 частиною житлового будинку [PERSON] , відсутні. Їй відомо від її чоловіка, що його дядько - [PERSON] був військовим, проживав у місті Батумі, а вже в пенсійному віці він проживав в Росії. Вона в останнє бачила його в 1980 році, він приїздив до свого брата-до батька її чоловіка. У цьому житловому будинку проживала завжди вона із своєї родиною, яка складалася із неї, її чоловіка та сина, робили ремонт усього будинку, підтримували його у належному стані, несли усі витрати пов`язані із утриманням будинку. Її чоловік [PERSON] помер [INFO] , з цього часу вона із сином - [PERSON] проживаємо у цьому житловому будинку (а.с.27,68-81). Родина [PERSON] складалася із його дружини - [PERSON] та доньки - [PERSON] , [INFO] (а.с.38,42,43). [INFO] році [PERSON] помер в місті С.Петербург , що підтверджую свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] (а.с.39). [INFO] померла [PERSON] , що підтверджую свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] (а.с.40). Як вбачається з заяви [PERSON] , посвідченої Макаровою Т.В. нотаріусом Кіроського нотаріального округу Ленінградської області від 30.10.2019 року, зареєстрованої в реєстрі №47/46-н/47-2019-4-638, [PERSON] , є єдиним спадкоємцем по закону після смерті свого батька [PERSON] , який помер [INFO] , та своєї матері [PERSON] , у спадщину вона не вступала, заяву до компетентних органів про прийняття спадщини після смерті батьків не подавала. За життя її батько заповіту не укладав. На 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, за адресою: [ADDRESS] , вона, донька [PERSON] , право спадщини не оформляла та оформляти не буде. Також, остання зазначила, що її батько, [PERSON] за життя ніколи в м.Лозова Харківської області на Україні не проживав і про його частку в розмірі 1/2 частини в праві спільної сумісної власності на житловий будинок, за адресою: [ADDRESS] їй стало відомо лише зараз, після його смерті. [PERSON] не заперечує, щоб право власності на 1/2 частину будинку, яка оформлена на її батька, [PERSON] , оформила [PERSON] (а.с.41). Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Аналогічне положення міститься й у статті 321 ЦК України. Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України). Згідно із ст.ст.379, 382 ЦК України, об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло у вигляді житлового будинку, садиби, квартири. Відповідно до ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, з правочинів, тобто дій особи, спрямованих на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У відповідності до ч.1 ст.344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Згідно із п.п.9-11,13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 р. №5, відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається у повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент заволодіння ним не знає (і не повинен знати) про неправомірність такого заволодіння. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи і він отримав зазначене майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Отже, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився би із ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини 3 статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина 2 статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у виді передання його у тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, який різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), що перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк становить десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому, право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх наведених умов у сукупності. Зазначене узгоджується з позицією, викладеною у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2019 року у справі №910/17274/17. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина 3 статті 344 ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина 2 статті 344 ЦК України). Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК України). Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ (Ухвала від 01 листопада 2017 року справа №560/150/16-ц), переглядаючи справу у касаційному порядку, погодився із доводами, викладеними у рішенні суду першої інстанції та вказав на те, що добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем й у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Розглядаючи справу №307/51/17, Верховний Суд України погодився із доводами, викладеними у рішенні суду першої інстанції і вказав, що позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності та законодавство, що регулює прядок вирішення спорів про набуття права власності за набувальною давністю, слід виходити з наступного. Так, судовим розглядом встановлено, що законний володілець 1/2 частини спірного будинку, за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] помер [INFO] . Після смерті останнього спадщину ніхто не приймав, заповіту він на випадок своєї смерті не залишив. Донька померлого - [PERSON] на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, за адресою: [ADDRESS] , право спадщини не оформляла та оформляти не буде. Також, остання зазначила, що її батько, [PERSON] за життя ніколи в м.Лозова Харківської області на Україні не проживав і про його частку в розмірі 1/2 частини в праві спільної сумісної власності на житловий будинок, за адресою: [ADDRESS] їй стало відомо лише зараз, після його смерті. Остання не заперечує, щоб право власності на 1/2 частину будинку, яка оформлена на її батька, [PERSON] , оформила [PERSON] [PERSON] на протязі всього часу володіння вказаним майном, а саме з осені 1999 року, була впевнена, що вказаний будинок повність належить її померлому чоловікові та що на це майно не претендують інші особи, а отже отримала це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Крім того, [PERSON] не набула майно злочинним шляхом чи способом, який завідомо суперечить основам правопорядку та моралі, що свідчить про добросовісність володіння житловим будинком, за адресою: [ADDRESS] . Всі витрати по утриманню та догляду за вказаним житлом здійснює позивач, оскільки більш, ніж 19 років володіє вказаним будинком, утримує його в належному стані, сплачує відповідні комунальні платежі. Факт відкритості та безперервності володіння [PERSON] спірною частиною житлового будинку також встановлений судом та підтверджується матеріалами справи. Таким чином враховуючи спірні цивільно-правові відносини між учасниками справи, які вирішуються тільки в судовому порядку, суд оцінивши достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, вимоги норм матеріального та процесуального права, суд приходить до висновку, що позивачем доведено, що вона добросовісно заволоділа 1/2 частиною будинку, за адресою: [ADDRESS] , так як вказаний будинок зареєстрований на праві власності за померлим [PERSON] , фактично на час розгляду справи судом нікому не належить, тобто є безхазяйним майном, позивач відкрито та безперервно володіє спірним майном більш, ніж 19 років, тому суд вважає за можливе, відповідно до чинного законодавства України, визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину вказаного житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами в порядку набувальної давності. Крім того, відповідно до п.11 ч.1 ст.346 ЦК України право власності припиняється у разі припинення юридичної особи чи смерті власника. Враховуючи, що право власності на 1/2 частину будинку, за адресою : [ADDRESS] , на даний час зареєстровано за [PERSON] , який помер [INFO] , а відповідачі по справі не заявляють будь-яких вимог на вказане майно, є підстави для припинення права [PERSON] на нерухоме майно з підстав, передбачених п.11 ч.1ст.346 ЦК України. Задоволення позову не порушує прав, свобод та інтересів відповідачів, а також інших осіб.

Outcome: approved