Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-10 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання права власності на нерухоме майно, посилаючись на наступні обставини. В 1973 році позивач, яка перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON], придбала житловий будинок літ. А-1, 1959 року побудови, на земельній ділянці, розташованій за адресою: [ADDRESS], де подружжя стало постійно проживати. [INFO] [PERSON] помер. Частки подружжя у праві спільної сумісної власності не виділялися. До теперішнього часу позивач продовжує відкрито, безперервно володіти житловим будинком, право власності на який не зареєстроване. Зазначений житловий будинок з господарськими спорудами та будівлями відповідає вимогам Державних будівельних норм і можливий для його безпечної експлуатації. 07.10.2013 року позивач уклала договір на користування земельною ділянкою, розташованою за адресою: [ADDRESS], для експлуатації існуючого житлового будинку. Позивач вважає, що вона набула право власності на нерухоме майно за набувальною давністю, тому змушена звертатися до суду з цим позовом. В судовому засіданні представники позивача на задоволенні позовних вимог наполягали, посилаючись на доводи, викладені в позовній заяві. Представник відповідача в судове засіданні не з'явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність. Встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що в 1973 році [PERSON] придбала житловий будинок з господарськими спорудами та будівлями, до складу якого входить: житловий будинок літ. А-1, прибудови а, а2, погреб а3 (1959 рік побудови), тамбур а4, сарай Б, убиральня Г (1970 рік побудови), на земельній ділянці, розташованій за адресою: [ADDRESS]. Згідно свідоцтва про шлюб [PERSON] з 11.08.1973 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON], який [INFO] помер. Частки подружжя у праві спільної сумісної власності не виділялися, тому право володіння, користування і розпорядження житловим будинком здійснювалося [PERSON] Зазначений факт підтверджується домовою книгою від 26.12.1968 року, згідно якої в домоволодінні [ADDRESS] до 1970 року була зареєстрована родина [PERSON], після чого - [PERSON], а також довідкою БТІ, згідно якої користувачем домоволодіння на підставі архівних матеріалів інвентаризаційної справи від 2001 та 2003 років є [PERSON] Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 344 ЦПК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Відповідно до ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Відповідно до п.9 розд. V Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» передбачено прийняття в експлуатацію збудованих з 05.08.1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків І та ІІ категорії складності в порядку, визначеному центральним органом виконавчої влади з питань будівництва, містобудування та архітектури. При цьому, до більш раннього будівництва такий порядок чинним законодавством не передбачений, тому суд вважає, що індивідуальні житлові будинки, побутові будівлі і споруди, прибудови до них, що були самочинно збудовані до 05.08.1992 року, не потребують прийняття в експлуатацію для набуття права власності на них. Відповідно до Наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 19.03.2013 року № 95 документом, який засвідчує відповідність закінченим будівництвом до 05.08.1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. Згідно технічного паспорту станом на 29.11.2013 року до складу домоволодіння [ADDRESS] входить: житловий будинок літ. А-1, загальною площею 62,3 кв.м, в тому числі житловою 26,6 кв.м, прибудови а, а2, погреб а3, тамбур а4, сарай Б, убиральня Г, яма вигрібна Ж, огородження № 0 (1959-1980 роки побудови). 07.10.2013 року [PERSON] уклала договір на користування земельною ділянкою, загальною площею 466 кв.м., розташованою за адресою: [ADDRESS], для експлуатації існуючого житлового будинку. Згідно звіту про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж встановлено відповідність житлового будинку літ. А-1 з прибудовами а, а2, сарай Б, розташованих за адресою: [ADDRESS] вимогам Державних будівельних норм і можливість їх безпечної експлуатації. Враховуючи надання позивачу земельної ділянки у встановленому порядку під уже збудоване нерухоме майно, яке відповідає будівельним нормам і не підлягає прийняттю в експлуатацію, суд вважає, що визнання за нею права власності не суперечить закону та не порушує права інших осіб. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є доведеними, ґрунтуються на законі, тому підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі ст.ст. 16, 328, 344, 376 ЦК України,

Outcome: approved