Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-28 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою, в якій, уточнивши позовні вимоги, просить: стягнути з [PERSON] на її користь витрати на утримання 1/4 частини квартири [ADDRESS] по сплаті за послуги теплопостачання за період з 01.12.2013 року по 30.04.2015 року включно в розмірі 937,66 грн. та квартирну плату у розмірі 374,24 грн.; стягнути з [PERSON] на користь позивача витрати на утримання 1/4 частини квартири [ADDRESS] по сплаті за послуги теплопостачання за період з 01.12.2013 року по 30.04.2015 року включно в розмірі 937,66 грн. та послуг за квартирну плату в розмірі 374,24 грн.; стягнути з [PERSON] на її користь витрати на утримання 3/8 частини квартири [ADDRESS] по сплаті за послуги теплопостачання за період з 01.12.2013 року по 30.04.2015 року включно в розмірі 1406,50 грн. та квартирну плату у розмірі 561,36 грн.; стягнути з відповідачів на її користь сплачений судовий збір. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, зазначила, що 12.11.2013 року помер [PERSON], після смерті якого залишилась спадщина у вигляді 1/4 частини квартири [ADDRESS]. Спадщину отримала позивач, як дружина померлого та його син [PERSON] в розмірі по 1/8 частини квартири кожний, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 10.12.2014 року. Таким чином, на даний час співвласниками квартири є [PERSON] на 1/4 частини квартири, [PERSON] на 1/4 частини квартири, [PERSON] на 3/8 частини (1/4+1/8 частина, що отримана у спадок після смерті [PERSON]Г.) та [PERSON] на 1/8 частини квартири. До смерті [PERSON] всі витрати по утриманню квартири здійснював померлий, у тому числі і за відповідачів. Після його смерті відповідачі і не почали виконувати свої обовязки по утриманню квартири. У даній квартирі зареєстрована лише позивач. Не зважаючи на те, що до теперішнього часу особові рахунки оформлені на померлого, позивач після смерті спадкодавця почала сплачувати комунальні послуги на утримання квартири, а саме за послуги за опалення та квартирну плату. На даний час заборгованість по сплаті комунальних послуг квартири [ADDRESS] відсутня. Вказала, що її частка у спільній частковій власності на квартиру складає 1/8 частина, тому вона повинна була сплатити за надання послуг теплопостачання в розмірі 468,83 грн. замість 3750,67 грн., а за надання послуг по квартирній сплаті 187,24 грн. замість 1496,95 грн., в звязку з чим, на її думку, відповідачі повинні сплатити за послуги теплопостачання 3281,84 грн. та за квартирну плату в сумі 1309,84 грн. Відповідачі в добровільному порядку відмовляються компенсувати витрати сплачені за послуги на опалення та квартирну плату, в звязку з чим позивач вимушена звернутися до суду. В судовому засіданні позивач та її представник [PERSON], що діє на підставі довіреності, позов підтримали, просили його задовольнити, посилаючись на те, що власність зобовязує, а тому відповідачі повинні сплачувати витрати на послуги за опалення та квартирну плату у відповідності до частки в праві власності на квартиру. Вважають, що відповідачі порушують право співвласника в даному випадку, оскільки позивач повинна сплачувати і сплачує витрати на водопостачання і електроенергію, якою користується, а інші витрати, на думку позивача та її представника, повинні нести всі співвласники квартири. При цьому, на їх думку, на цей обовязок не впливає можливість проживання відповідачів в квартирі. Відповідачі позов не визнали, заперечили проти його задоволення в повному обсязі. В письмових запереченнях на позов зазначили, що дійсно їм на праві приватної власності належать відповідні частини в однокімнатній квартирі № 63, що знаходиться по вул. Орджонікідзе, № 103, в м. Бердянську Запорізької області. Спростовуючи позицію позивачки щодо вимоги їх участі в утриманні цієї квартири, в звязку з тим, що власність зобов'язує, вказують, що позбавлені належного їм, як власникам, права - володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч.1 ст.317 ЦК України). На думку відповідачів, відносно квартири - їх права власників надто звужені, оскільки право володіння - це юридична можливість фактичного впливу на річ, право користування - юридична можливість отримання власником споживчих якостей речі - то зрозуміло, що а ні володіти, а ні користуватися квартирою вони не можуть - завдяки позиції відповідачки. Саме вона займає квартиру, житловою площею 19,0 кв. м., де мешкає разом зі своїм повнолітнім сином, чим порушує вимоги ч.3 ст.319 ЦК України, яка гарантує всім власникам рівні умови здійснення прав та бажає, ще і стягує з них плату за ті «блага», якими користується одноособово. Через незрозумілу поведінку позивача, відповідачі не проживають в квартирі та не зареєстровані в ній, що не оспорює сама позивач. Неодноразово намагалися домовитися з позивачкою, пропонували викупити її долю, продати свої, продати всю квартиру та розподілити гроші, але [PERSON] не приймала жодної пропозиції. В судовому засіданні відповідач [PERSON] доповнила, що їй не відомо, на якій підставі позивач проживає в даній квартирі. Зі змісту позовної заяви видно, що позивач подала позов вже після того, як прийняла спадщину після смерті [PERSON], хоча мала можливість повідомити відповідачам про проблеми, що виникли з приводу сплати за комунальні послуги та вирішити їх мирним шляхом. Вважає, що не повинна сплачувати за витрати, на яких наполягає позивач, оскільки не проживає в квартирі, позбавлена права користуватися квартирою, в тому числі здавати в оренду, тому підстав сплачувати за те, що позивач разом зі своїм сином проживають в цій квартирі та користуються благами, не вбачає. Відповідач [PERSON] підтвердила викладені обставини та звернула увагу суду, що позивач незаконно проживала в квартирі № 63, що знаходиться по вул. Орджонікідзе, № 103, в м. Бердянську Запорізької області, оскільки в зазначений в позові період з 01.12.2013 року по 30.04.2015 року не мала права власності на будь-яку частку квартири. Відповідач [PERSON] пояснив, що позивач вїхала в квартиру безпідставно вже після смерті спадкодавця, а до цього батько проживав сам. Вважає, що сплата комунальних послуг не відноситься до витрат на утримання квартири. Оскільки позивач перешкоджає в користуванні квартирою, вони позбавлені можливості здавати її в оренду, тим самим сплачувати комунальні послуги. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши надані докази, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що право власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS], з 04.08.1998 року зареєстровано за [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] по 1/4 частині в рівних частинах, що підтверджується фотокопіями свідоцтва про право власності на житло № 229, виданого ВАТ «Першотравневий завод сільськогосподарських машин», та технічним паспорту. Після смерті 12.11.2013 року одного із співвласників квартири - [PERSON] спадщину, яка складається з 1/4 частини однокімнатної квартири № 63, що знаходиться по вул. Орджонікідзе, 103, в м. Бердянську Запорізької області, прийняли його син [PERSON] та дружина [PERSON], що слідує із свідоцтва про право на спадщину за законом серії НАВ 408574 від 10.12.2014 року, посвідченого держаним нотаріусом Бердянської державної нотаріальної контори Запорізької області [PERSON] і зареєстрованого в реєстрі за № 1-639. Відповідно до ч.2 ст.331 ЦК України якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Таким чином, позивач [PERSON] набула право приватної власності на 1/8 частина однокімнатної квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], з 10.12.2014 року, що слідує з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності серії ЕЕВ № 404040. Майно, що є у власності двох і більше осіб (співвласників), відповідно до ч.1 ст.355 ЦК України, належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Згідно ч.1 ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю, яка відповідно до ч.1 ст.358 ЦК України здійснюється співвласниками за їх згодою. Ст.369 ЦК України встановлює, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч.4 ст.319 ЦК України власність зобовязує. Ст.322 ЦК України передбачає, що власник зобов'язаний утримувати своє майно, якщо інше не встановлено договором чи законом. Відповідно до положень ч.1 ст.10 ЖК громадяни, які проживають в будинках мають обов'язки використовувати жиле приміщення відповідно до його призначення, дотримуватися правил користування жилими приміщеннями, економно витрачати воду, газ, електричну і теплову енергію. У відповідності до ст.162 ЖК України плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Відповідно до ч.1 ст.1 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. Житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Згідно ст. 19 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник, при чому виробник послуг може бути і їх виконавцем. Відповідно до п.1 ч.3 ст. 20 Закону споживач зобовязаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. В ухвалі Вищого Спеціалізованого Суду України від 20.11.2013 р. у справі № 6-29503св13 зазначено, що у разі, коли жиле приміщення належить особі на праві приватної власності, то учасником правовідносин з приводу надання житлово-комунальних послуг щодо такого приміщення є саме ця особа (ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). Участь інших осіб, які проживають у жилому приміщенні, у таких випадках визначається його власником і обов'язки з оплати вказаних послуг виникають у них лише перед останнім (ст. 156 ЖК України). Як вбачається з матеріалів справи, в квартирі [ADDRESS], значиться зареєстрованою позивач [PERSON] з 14.02.2015 року, що підтверджується довідкою КП «Жилсервіс 2-а» № 1082 від 18.05.2015 року та дані паспорту громадянина України серії СЮ № 009312. Позивач в судовому засіданні підтвердила, що дійсно вона зареєструвала місце проживання в даній квартирі тільки 14.02.2015 року після набуття права власності на 1/8 частину цієї квартири, хоча проживала в ній раніше. Відповідачі не заперечували, що їм відомо було, що позивач проживає в спірній квартирі, але з пропозицією щодо визначення порядку користування та сплати за комунальні послуги не зверталась. Вважають, що якщо позивач, хоч і безпідставно, але проживає в квартирі разом зі своїм повнолітнім сином, тому зобовязана сплачувати всі комунальні витрати. Твердження відповідачів про те, що вони не проживають в даній квартирі, підтверджується довідками №№27/2000, 27/2001, 27/2002, виданими Валківським РС ГУ ДМС України в Харківській області від 19.08.2015 року, з яких видно, що [PERSON] з 05.12.2013 року, [PERSON] з 27.08.1999 року зареєстровані та проживають за адресою: [INFO], а [PERSON] з 19.12.2007 року за адресою: вул. Полеглих воїнів, 5, с. Сніжків Валківського району Харківської області, що не заперечувала позивач в судовому засіданні. Згідно довідок, виданих КП «Жилсервіс-2а» від 11.06.2015 року, ПАТ «Бердянське підприємство теплових мереж» від 09.06.2015 року, особисті рахунки у підприємствах виконавцях комунальних послуг відкрито на [PERSON], який помер 12.11.2013 року, заборгованості по квартирній платі та послуг з опалення не має. В судовому засіданні позивач пояснила, що при зверненні до вказаних підприємств з приводу переоформлення особистих рахунків їй розяснили, що таке переоформлення можливе за згоди співвласників, які мають більшу частку в праві власності на квартиру, оскільки її частка незначна, в переоформленні особистих рахунків їй відмовили. З огляду на викладене, враховуючи, що співвласниками житлового приміщення в період з 01.12.2013 року до 10.12.2014 року були відповідачі у справі, а позивач набула права спільної часткової власності на спірну квартиру тільки 10.12.2014 року та зареєструвала своє місце проживання в ній 14.02.2015 року, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки позивачем не доведено обставини щодо наявності угоди між сторонами про порядок користування даною квартирою та здійснення виплат за послуги теплопостачання та квартирну плату.

Outcome: dismissed