Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-12 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаною позовною заявою, посилаючись на те, що з 25.09.2009 року вона перебувала з відповідачем в шлюбі. Від шлюбу мають дитину - доньку [PERSON], [INFO]. Шлюб з відповідачем розірвано 12.12.2011 року. Після розірвання шлюбу дитина залишилася проживати з нею. 17.08.2012 року вона уклала шлюб з [PERSON], і при його реєстрації обрала прізвище чоловіка. З часу розірвання шлюбу з відповідачем, останній ніякої участі у вихованні дитини не приймав, не приймає і до сьогоднішнього дня. Усі обов'язки по утриманню дитини та вихованню дитини виконує вона зі своїм законним чоловіком. Дитині створено усі необхідні умови для здорового фізичного та морального розвитку, духовного збагачення, а також забезпечено належне медичне обслуговування. Хоч відповідач і являється біологічним батьком дитини, проте у зв'язку з відсутністю будь-якої його участі у житті дитини, вона не повинна носити його прізвище. Той факт, що в неї інше прізвище почало призводити до непорозумінь та відповідних труднощів у спілкуванні зі ровесниками в школі, та багато образ зі сторони однокласників, так як дане прізвище навіює дітям негативні асоціації. В майбутньому вона прагне позбавити у дитини відчуття «неповноцінності», адже дана обставина буде негативно впливати на її емоційний стан. В судове засідання позивач не з'явилася, подала заяву про розгляд справи у її відсутності, та з проханням задовольнити позовні вимоги. В разі неявки відповідача в судове засідання не заперечувала щодо заочного порядку розгляду справи. В судове засідання відповідач не з'явився, про день та час розгляду справи сповіщався належним чином, заяв про відкладення розгляду справи або про розгляд справи за його відсутності, відзив на позов до суду не подавав, що дає підстави прийняти рішення по суті спору без присутності відповідача, по доказам наданим стороною позивача. В судове засідання представник третьої особи не з'явився, надіслав лист про слухання справи за його відсутності, відповідно до фактичних обставин справи. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 26.03.2018 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання. 04.05.2018 року постановлено ухвалу про залучення третьої особи та закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду. По даній справі двічі були призначені судові засідання, однак відповідач жодного разу до суду не з'явився, відзив на позов не подавав. В суді встановлено, що сторони перебували в шлюбі з 25.09.2009 року, та мають спільну дитину - доньку [PERSON], [INFO]. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 30.11.2011 року шлюб між сторонами розірвано. 17.08.2012 року позивач уклала шлюб з [PERSON], та змінила прізвище на «[PERSON]». З наданих документів слідує, що донька сторін - [PERSON], проживає з матір'ю та її чоловіком. Відповідач по місцю проживання дитини не з'являється, дитину не відвідує. По даній справі позивач просить суд змінити прізвище дитини на її - «[PERSON]» посилаючись на те, що біологічний батько дитиною не цікавиться, її утриманням та вихованням не займається. Крім того, теперішнє прізвище дитини призводить до непорозумінь та негативних асоціацій у спілкуванні дитини з однолітками та однокласниками. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Згідно зі ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 p., батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Це положення відбите в українському законодавстві. Обов'язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов'язків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві. Положення Сімейного кодексу України регулюють відносини з утримання між батьками й дітьми, між матір'ю й батьком дитини з метою затвердження почуття обов'язку батьків і дітей один перед одним і мають своєю спрямованістю створення в сім'ї сприятливих умов фізичного, розумового, морального, духовного й соціального розвитку дитини. Регулювання відносин батьків і дітей щодо утримання здійснюється відповідно до положень міжнародних правових актів, зокрема Декларації прав дитини від 20.11.1959 р., Конвенції про права дитини тощо і погоджується із загальними засадами регулювання сімейних відносин, закріпленими в ст. 7 Сімейного кодексу України. Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України). Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї (ст. 150 Сімейного кодексу України). Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 28 ЦК України ім'я фізичної особи, яка є громадянином України, складається із прізвища, власного імені та по батькові, якщо інше не випливає із закону або звичаю національної меншини, до якої вона належить. Відповідно до норм статей 145-147 СК України прізвище дитини визначається за прізвищем її батьків, в разі знаходження батька і матері на різних прізвищах - за їх вибором. Прізвище дитині присвоюється під час здійснення запису в акті про народження. Реєстрація здійснюється співробітниками РАЦСу, коли між батьками досягнуто згоди. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 145 СК України, прізвище дитини визначається за прізвищем батьків. Якщо мати, батько мають різні прізвища, прізвище дитини визначається за їхньою згодою. Згідно ст. 148 СК України, у разі зміни прізвища обома батьками змінюється прізвище дитини, яка не досягла семи років. У разі зміни прізвища обома батьками прізвище дитини, яка досягла семи років, змінюється за її згодою. У разі зміни прізвища одного з батьків прізвище дитини може бути змінене за згодою обох батьків та за згодою дитини, яка досягла семи років. За заявою батьків або одного з них, якщо другий помер, оголошений померлим, визнаний недієздатним або безвісно відсутнім, дитині, яка не досягла чотирнадцяти років та якій при реєстрації народження присвоєне прізвище одного з батьків, може бути змінено прізвище на прізвище другого з батьків. У разі заперечення одним із батьків щодо зміни прізвища дитини спір між ними щодо такої зміни може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. При вирішенні спору беруться до уваги виконання батьками своїх обов'язків щодо дитини, а також інші обставини, які засвідчують відповідність зміни прізвища інтересам дитини. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд визнає їх достовірними, а позов таким, що підлягає задоволенню, оскільки достовірно встановлено, що зміна прізвища дитини являється в інтересах дитини. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідач до суду не з'явився, та не скористався процесуальним правом висловити свої відзив (заперечення) на позов та надати докази. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved