Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-18 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить суд визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням в будинку [ADDRESS]. В обґрунтовування позову вказує на те, що їй на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS], на підтвердження чого приєднала до позовної заяви довідку з філіалу «Білопільська ГВД» КП «Сумське МБТІ» № 821 від 01 серпня 2018 року, видану на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Улянівською ДНК від 26 травня 2010 року за реєстром № 720 серія ВТМ № 801327. Позивач вказала, що відповідно до довідки виконкому Марківського старостату Миколаївської селищної ради Білопільського району Сумської області про зареєстрованих у житловому будинку № 23 від 01.08.2018 року за вище згаданою адресою зареєстровано двоє осіб: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. З 10 липня 2012 року онук позивача, [PERSON], виїхав до Російської Федерації, де створив сім'ю працює та проживає по теперішній час. Тобто відповідач не проживає за місцем реєстрації і наміру повертатися на батьківщину не має, на підтвердження чого позивач приєднала акт не проживання особи за місцем реєстрації, завірений депутатом Марківського старостату Миколаївської селищної ради Білопільського району Сумської області Паун О.І. та в.о. старости Марківського старостату Миколаївської селищної ради Білопільського району Сумської області. Звернення позивача до суду з вказаним позовом є однією із форм захисту власником своїх прав. Вважаючи відповідача таким, що втратив право на користування будинком внаслідок своєї відсутності без поважних причин понад один рік за місцем реєстрації, позивач просить суд визнати відповідача [PERSON], [INFO], таким, що втратив право користування житловим приміщенням в будинку [ADDRESS]. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представники за довіреністю [PERSON] та [PERSON], позовні вимоги підтримали повністю і просили їх задовольнити. В судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що у будинку [ADDRESS] з 10 липня 2012 року не проживає відповідач [PERSON] - онук позивача [PERSON] Відповідач направив до суду заяву про те, що не заперечує проти задоволення позовних вимог та просить справу розглядати в його відсутність. Представник Марківського старостату Миколаївської селищної ради Білопільського району Сумської області в судове засідання не з'явився, був належним чином сповіщений про день, час та місце розгляду справи. Заслухавши пояснення позивача, її представників, свідків [PERSON] та [PERSON], дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Згідно матеріалів справи судом встановлено, що [PERSON] є власником будинку з господарськими спорудами [ADDRESS], відповідно до довідки з філіалу «Білопільська ГВД» КП «Сумське МБТІ» № 821 від 01 серпня 2018 року, виданої на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Улянівською ДНК від 26 травня 2010 року за реєстром № 720 серія ВТМ № 801327 ( а.с.5-8). Відповідно до акту не проживання особи за місцем реєстрації від 01.08.2018 року, складеном комісійно, засвідчено, що за адресою: [ADDRESS], починаючи з 10 липня 2012 року фактично не проживає гр. [PERSON], [INFO] ( а..с11). Стаття 41 Конституції України встановлює, що кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю, а ч. 4 даної статті зазначає, що право приватної власності є непорушним, що також закріплено і в ч.1 ст. 321 ЦК України, яка вказує, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений його чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, якщо вони не поєднані з позбавленням права володіння майном. Судом встановлено, що позивач є власником житлового будинку. З 10 липня 2012 року відповідач вказаним житловим будинком не користується. Відповідач добровільно покинув будинок і не проживає у будинку з 2012 року, не здійснює оплату комунальних послуг, не несе обов'язку по утриманню житла в належному технічному стані. З'ясовуючи причини відсутності відповідача понад встановлені строки у спірному житловому будинку, суд не встановив, що такі є поважними. Ст.72 Житлового кодексу України передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку. Відповідно до ст.107 ЖК України у разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або і інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Відповідно до ст. 405 ч.2 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що дослідженими в судовому засіданні доказами повністю доведено, що відповідач протягом тривалого часу не проживає у спірному житловому будинку, не є членом сім'ї власника, добровільно забрав особисті речі, не несе витрат, пов'язаних з утриманням житла, не встановлено прояву відповідачем інтересу до вказаного житла понад рік. А тому реєстрація відповідача порушує права позивача та створює останній певні незручності як власнику, остання змушена нести додаткові витрати на утримання житла та позбавлена можливості у повній мірі розпоряджатися своєю власністю. Отже, вимога позивача у частині визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, підлягає задоволенню. Порядок та умови зняття з реєстрації місця проживання визначені у ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», якою безпосередньо передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального Отже, однією з підстав зняття особи з реєстрації є рішення суду про втрату права на користування житловим приміщенням, тобто, питання про зняття особи з реєстрації виникає в процесі виконання такого рішення суду, оскільки орган, який здійснює реєстрацію місця проживання та зняття з реєстрації при наявності такого рішення зобов'язаний зняти особу з реєстрації і лише у випадку відмови в цьому може виникнути спір. Враховуючи те, що позивачем доведено, що її права порушено внаслідок реєстрації відповідача в будинку [ADDRESS], тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved