Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-02 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою, якою просить визнати за нею право особистої приватної власності на 217/250 частини квартири за адресою: [ADDRESS] . Поділити спільне сумісне майно у вигляді 33/250 частини квартири за адресою: [ADDRESS] та визнати за [PERSON] і [PERSON] право власності на 33/500 частини квартири за адресою: [ADDRESS] за кожним. Свої вимоги мотивує тим, що вона перебуває у шлюбі з відповідачем, за час шлюбу ними була придбана квартира [ADDRESS] , ка була зареєстрована на ім`я відповідача. Вказана квартира була придбана за 144026 грн, однак більшу частину коштів, а саме у сумі 125009 грн, сплачених при придбанні квартири, надала позивач, які були отримані від продажу її власної квартири. З вказаних підстав вважає, що її частка у праві власності на квартиру складає 217/250, отже поділу підлягає 33/500 частини квартири. Ухвалою Комсомольського міського суду Полтавської області від 14.07.2020 провадження у справі відкрито за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Комсомольського міського суду Полтавської області від 21 жовтня 2020 року підготовче провадження було закрито, зазначену цивільну справу призначено до розгляду у судовому засіданні по суті. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала повністю, посилаючись на обставини зазначені в позовній заяві. Відповідач в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, правом надати відзив на позовну заяву не скористався, в зв`язку з чим, в судовому засіданні ухвалено проводити розгляд справи у заочному провадженні на підставі наявних у справі доказів. Свідок [PERSON] повідомила суду, що вона є працівником агентства нерухомості №1, і була присутня при оформленні договорів купівлі-продажу квартир [ADDRESS] та квартири [ADDRESS] і після отримання коштів за однокімнатну квартиру [ADDRESS] , вказані кошти були передані одразу продавцю квартири [ADDRESS] , [PERSON] було додано до цієї суми суми близько 20 000 грн. Свідок [PERSON] та [PERSON] пояснили суду, що їх дочка мала на праві власності однокімнатну квартиру, яку вона продала для придбання трьох кімнатної квартири. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Сторони з 21.11.2015 перебувають в зареєстрвоаному шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про одруження (а.с. 10). На підставі договору купівлі-продажу від 27.10.2016 [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] за 144026 грн (а.с.18) . Згідно п. 11 вказаного договору Покупець на час укладення цього договору знаходиться у зареєстрованому шлюбі, його дружина згодна з укладанням цього договору. Право власності на вказану квартиру зареєстровано за [PERSON] (а.с.22). Частиною 10 ст. 7 СК України передбачено, що кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України). Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч. 1 ст. 69 СК України). Пунктом 3 ч. 1 ст. 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до ч. 7 ст. 57 СК України якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Отже, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності, а за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю, при цьому тягар доказування, що вказане майно не належить до спільної сумісної власності, покладається на того з подружжя, хто набув спірне майно за кошти, що належали йому особисто. У відповідності до п.п. 22-24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», судам роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Таким чином, презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Як зазначає позивач, кошти у розмірі 125009 грн. були надані нею, які були, отримані від продажу належної їй на праві особистої приватної власності квартири. Як убачається з договору купівлі продажу від 27.10.2016, позивач [PERSON] дійсно продала належну їй квартиру [ADDRESS] за 125009 грн, та відповідно до п. 2 вказаного договору, відчужувана квартира належить продавцю на підставі договору дарування (а.с. 14-17). При цьому, суд зауважує, що згідно положень п.2 ч.1 ст.57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіки є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування. Таким чином вказана квартира належала [PERSON] на праві особистої приватної власності. Пояснення позивача щодо повного використання коштів від продажу зазначеної вище квартири на купівлю спірної квартири, суд вважає достовірними з огляду на те, що вказані договори купівлі - продажу квартир були вчинені в один день. З огляду на наведене, суд вважає доведеним вкладення у придбання спільної квартири позивачем коштів у сумі 125009 грн, які належали їй особисто, у зв`язку з чим дійшов висновку про те, що 217/250 частки квартири належить позивачу на праві особистої власності. Отже, поділу між сторонами підлягає 33/500 частки спірної квартири. Частиною 1 ст. 70 СК України встановлено, що в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Таким чином, суд вважає за потрібне здійснити поділ належних сторонам на праві сумісної власності 33/500 частки спірної квартири, визнавши за сторонами право власності на 33/500 частки цього майна. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З огляду на наведене, суд вважає за потрібне визнати спірну квартиру об`єктом спільної сумісної власності сторін, визнати за позивачем право власності на 217/250 частки майна та визнати за позивачем і відповідачем право власності на 33/500 частки квартири. Також суд на підставі ст. 141 ЦПК України вважає за потрібне стягнути з відповідачки на користь позивача судові витрати.

Outcome: approved