Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-26 00:00:00

Позивач звернулася до суду з даною позовною заявою, та уточнюючі позовні вимоги просила суд зобов'язати [PERSON], видати їй трудову книжку з відповідними записами про прийняття її на роботу до фізичної особи - підприємця [PERSON] з 10 лютого 2009 року на підставі укладеного між ними трудового договору, який був зареєстрований в Центрально-Міському центрі зайнятості м. Кривого Рогу за № 04770900301 від 10.02.2009 р., та звільнення її з 15 липня 2014 року на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку з припиненням підприємницької діяльності фізичною особою - підприємцем [PERSON]. Стягнути з [PERSON] на\~ її користь: -\~ заробітну плату за час відпустки з 17 лютого по 13 березня 2014 року в розмірі 914,37 грн. з урахуванням вже виданої у лютому 2014 року заробітної плати за час відпустки у розмірі 300,00 грн.; -\~ середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 14 березня по 15 липня 2014 року в розмірі 4588,65 грн. з розбивкою за місяцями за: березень 2014 року - 679,80 грн.; квітень 2014 року - 1189,65 грн.; травень 2014 року - 1076,35 грн.; червень 2014 року - 1076,35 грн.; липень 2014 року-566,50 грн.; -\~ компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати за період з лютого по липень 2014 року в розмірі 172,57 грн. Зобов'язати [PERSON], у строки та в розмірі, встановленому чинним законодавством України, нарахувати, утримати та сплатити з розбивкою помісячно:\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ -\~ страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування на підставі ст. 20 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» за періоди, коли позивачу фактично була виплачена мінімальна заробітна плата: серпень жовтень 2009 року, грудень 2009 року - квітень 2010 року, грудень 2010 року; -\~ єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування на підставі ст. 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» за періоди, коли позивачу фактично була виплачена мінімальна заробітна плата: січень - лютий 2011 року, квітень - травень 2011 року; липень 2011 року (частково); серпень - листопад 2011 року; грудень 2011 року (частково); січень 2012 року - 16 лютого 2014 року; -\~ єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування на підставі ст. 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» по заробітній платі за час відпустки в розмірі 914,37 грн. за період з 17 лютого по 13 березня 2014 року, по середньому заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 4588,65 грн. за період з 14 березня по 15 липня 2014 року (з розбивкою за місяцями: березень 2014 року - 679,80 грн.; квітень 2014 року - 1189,65 грн.; травень 2014 року - 1076,35 грн.; червень 2014 року - 1076,35 грн.; липень 2014 року-566,50 грн.). Зобов'язати [PERSON] у встановленому законодавством України порядку подати до системи персоніфікованого обліку внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування необхідні відомості (документи) для коригування недостовірних даних стосовно позивача щодо: -\~ фактично виплаченої мінімальної заробітної плати за період роботи у Фізичної особи - підприємця [PERSON], а саме: серпень - жовтень 2009 року, грудень 2009 року - квітень 2010 року, грудень 2010 року, січень - лютий 2011 року, квітень - травень 2011 року; липень 2011 року; серпень - листопад 2011 року; грудень 2011 року; січень 2012 року - 16 лютого 2014 року; -\~ стягуваних: заробітної плати за час відпустки в розмірі 914,37 грн. за період з 17 лютого по 13 березня 2014 року та середнього зароб1тку за час вимушеного прогулу в розмірі 4588,65 грн. за період з 14 березня по 15 липня 2014 року (з розбивкою за місяцями: березень 2014 року - 679,80 грн.; квітень 2014 року - 1189,65 грн.; травень 2014 року- 1076,35 грн.; червень 2014 року - 1076,35 грн.; липень 2014 року-566,50 грн.). Стягнути з [PERSON], на користь позивача: - судовий збір у розмірі 551,20 грн.; - витрати на правову допомогу в розмірі 2500,00 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що вона та фізична особа-підприємець [PERSON] 10 лютого 2009 року уклали трудовий договір, який був зареєстрований в Центрально-Міському центрі зайнятості м. Кривого Рогу за № 04770900301 від 10.02.2009. Позивач подала відповідачу по справі при прийнятті її на роботу свій паспорт, трудову книжку та санітарну книжку. Після укладання договору, його реєстрації та подання всіх необхідних документів позивач почала працювати на посаді продавця продовольчих товарів відповідно до умов вказаного договору. Свої обовязки продавця вона виконувала в магазині «Ярмарок», який знаходиться за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Каменедробильна, 25. В грудні 2013 року позивач домовилася з відповідачем, що у лютому 2014 року вона піде в щорічну оплачувану відпустку, яка передбачена умовами договору (п. 6), про що. написала 15 лютого 2014 року відповідну заяву. 17 лютого 2014 року позивач пішла у відпустку, але не отримала заробітну плату за весь час щорічної відпустки. Відповідач дозволив їй лише взяти продукти в рахунок зазначеної заробітної плати на суму 300,00 грн. Кілька разів позивач зверталася до відповідача з питання оплати їй відпустки, але [PERSON] відмовляв в її оплаті, хоча така оплата відпустки передбачена і самим договором, і чинним законодавством України. Відповідно до наведеного позивач вирішила письмово звернутися до відповідача, щодо оплати відпустки та пояснення причин затримки в її оплаті. Але її лист відповідач не отримав. Відповідач став погрожувати, що не допустить позивача до роботи взагалі після її відпустки, вказавши в трудовій книжці, що вона звільнена начебто за прогули, а також не розрахується з нею. До цього позивач жодного разу не була у відпустці протягом встановленого договором та законодавством строку в 24 календарні дні, а також жодного разу не отримувала компенсації за невикористану відпустку, як і жодного разу їй не виплачено додатково за роботу в понадурочний час, у вихідні та свята, хоча саме за проханням відповідача вона так постійно працювала протягом всього часу роботи у нього. Розуміючи, що ФОП [PERSON] постійно порушує умови трудового договору, позивач вирішила звернутися до Пенсійного фонду та дізнатися, які саме суми її заробітної плати відповідач вказує у звітах та які суми відрахувань, що нараховуються на заробітну плату та утримуються з неї, він здійснює до Пенсійного фонду. Отримавши від Пенсійного фонду довідку за № 1657 від 24.02.2014 р. та індивідуальні відомості про застраховану особу, позивач дізналася, що в 2011 році відрахування до Пенсійного фонду здійснені ФОП [PERSON] лише частково, а з 01 січня 2012 року по 31 січня 2014 року жодних відрахувань ним не здійснено. В 2012 році відповідач звітував до Пенсійного фонду про свою бездіяльність, а з 2013 року він взагалі перестав звітувати по найманим працівникам. Коли [PERSON] працевлаштовувалася на роботу до відповідача у лютому 2009 року, КЗпП України в редакції від 01.01.2009 р. було передбачено, що працівники мають право на матеріальне забезпечення в порядку соціального страхування в старості, а також у разі хвороби, повної або часткової втрати працездатності, на матеріальну допомогу в разі безробіття (ст. 2). У звязку з тим, що відповідач порушив норми законодавства про працю, позивач на початку березня 2014 року звернулася до прокуратури із заявою, щодо відкриття кримінального провадження та притягнення ФОП [PERSON] до відповідальності у відповідності до ст.ст. 172, 173, 175 КК України. У своїй заяві вона вказала, що протиправні дії відповідача призвели до того, що до її страхового стажу не буде зарахований той час, коли вона працювала у нього та фактично отримувала заробітну плату, що в подальшому позначиться на оформленні пенсії та розмірі цієї пенсії. Крім того, Територіальною державною інспекцією України з питань праці у Дніпропетровській області проведено перевірку відповідача та встановлено, що трудовий договір між сторонами не розірвано та не знято з обліку, в її трудову книжку не внесений запис про трудові відносини, а відповідно до табелів обліку робочого часу та відомостей нарахування і виплати заробітної плати виплати їй проводилися лише у березні, червні, липні й грудні 2011 року, а з 2012 року заробітна плата не нараховувалася та не виплачувалася. У листі Територіальної державної інспекції України з питань праці у Дніпропетровській області за № 525 від 04.04.2014 р. вказано, що за результатами перевірки ФОП [PERSON] видано припис на усунення виявлених порушень у місячний термін. А у звязку з тим, що відповідачем не велись первинні документи щодо найманих працівників у повному обсязі, для кваліфікації правопорушення та вирішення питання щодо застосування заходів інспекційного впливу матеріали перевірки направлені до Центрально-Міського РВ КМУ УМВС за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172, ст. 175 КК України. На підставі заяви позивача та матеріалів Територіальної державної інспекції України з питань праці у Дніпропетровській області, відкрите кримінальне провадження № 12014040770001319 від 01.05.2014 р. Дізнавшись про наведене вище, відповідач не допустив позивача до роботи після відпустки, тобто вигнав її з роботи, відмовився повернути їй її трудову книжку та здійснити з нею повний розрахунок. 24 листопада 2014 року зазначене кримінальне провадження закрите у звязку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення. В постанові про закриття кримінального провадження зазначається, що ФОП [PERSON] надав пояснення, що з серпня 2011 року він свою підприємницьку діяльність не здійснював, що позивач з цього часу в нього не працювала та заборгованості по заробітній платі перед нею він не має, що звіти за 2012- 2013 роки ним не велися у звязку з відсутністю діяльності, документів щодо руху грошових коштів за період 2012-2013 років у нього також немає, а договір оренди приміщення ним загублений. Також він вказав, що направляв позивачу листи на адресу її реєстрації щодо її зявлення у Центр зайнятості для розірвання трудового договору, але позивач не зявилася. В цій же постанові вказується, що відповідно до відомостей Пенсійного фонду відповідач звітував про бездіяльність у 2012 році, а з 2013 року за найманих працівників він не звітував взагалі, відповідно заробітну плату найманим працівникам він не нараховував та внески до пенсійного фонду не сплачував. Відповідно ж до відомостей Центру зайнятості укладений позивачем та відповідачем трудовий договір не є розірваним, а письмових звернень чи заяв від відповідача з приводу зняття з реєстрації цього договору не надходило. Зазначену постанову [PERSON] оскаржила, постанова про закриття кримінального провадження скасована, а матеріали кримінального провадження направлені на подальше розслідування. Але 28 липня 2015 року кримінальне провадження знову закрите на тих же підставах, що і попереднього разу. Позивач знову оскаржила постанову, але кримінальне провадження поновлено не було. При цьому в відповіді Криворізької місцевої прокуратури № 3 за № 85-90-14 від 22.01.2016 р. розяснено, що Законом України № 77-УІІІ від 28.12.2014 р. «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообовязкового державною соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» ст. 172 КК України викладено у новій редакції, тому внаслідок фактичних змін до Кримінального кодексу України та Кодексу України про адміністративні правопорушення порушення вимог законодавства про працю, а саме порушення встановлених термінів виплати заробітної плати, виплата її не в повному обсязі, порушення терміну надання фізичними особами - підприємцями документів стосовно трудової зазначених документів, що містять недостовірні дані, підпадають під адміністративну відповідальність. Відповідно до викладеного вище, позивач вимушена звернутися до суду. Позивач та його представник в судове засідання не зявилися, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином, надали заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити (а.с.232). Відповідач в судове засідання повторно не зявився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить обява в газеті «Вісті Придніпровя» про виклик відповідача в судове засідання на 27.09.2017 року (а.с. 235). А отже відповідач вважається таким, що належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, відповідно до положень п.4., ч. 5 ст. 74 ЦПК України. Представник третьої особи Криворізький міський центр зайнятості, в судове засідання не зявився, до початку розгляду справи надав заяву про розгляд справи за його відсутності (а.с.231). Представник третьої особи Криворізької південної обєднаної Державної податкової інспекції Головного управління ДФС України, в судове засідання не зявився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином про причину неявки суд не повідомив (а.с.227). Представник третьої особи ПФУ, в судове засідання не зявився, до початку розгляду справи надав заяву про розгляд справи за його відсутності (а.с.139,200). У звязку з повторною неявкою в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про день та час розгляду справи, суд на місці постановив ухвалити по справі заочне рішення, на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. З матеріалів справи видно, що [PERSON], та фізична особа-підприємець [PERSON] 10 лютого 2009 року уклали трудовий договір, який був зареєстрований в Центрально-Міському центрі зайнятості м. Кривого Рогу за № 04770900301 від 10.02.2009 (а.с. 20). Укладення трудового договору з фізичною особою в письмовій формі та його реєстрація у державній службі зайнятості передбачені в Кодексі законів про працю України в редакції від 01.01.2009 р., що діяла на момент прийняття позивача на роботу. Згідно ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угодою між працівником і фізичною особою, за якою працівник зобовязується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а фізична особа зобовязується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю і угодою сторін. Статтею 24 КЗпП України при укладенні трудового договору громадянин зобовязаний подати паспорт, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, документ про стан здоровя. Відповідно до ст. 48 КЗпП України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника та ведеться на кожного працівника, який працює у фізичної особи понад пять днів. Позивач при прийнятті її на роботу надала відповідачу свій паспорт, трудову книжку та санітарну книжку (а.с.21), яка 22.07.2011 року підписана відповідачем, як керівником підприємства. Як стверджує в своїй позовній заяві позивач, після укладення договору, його реєстрації та подання всіх необхідних документів вона почала працювати на посаді продавця продовольчих товарів відповідно до умов вказаного договору. Свої обовязки продавця вона виконувала в магазині «Ярмарок», який знаходиться за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Каменедробильна, 25. В грудні 2013 року позивач домовилася з відповідачем, що у лютому 2014 року вона піде в щорічну оплачувану відпустку, яка передбачена умовами договору (п. 6) (а.с. 20), про що позивач написала відповідну заяву. 17 лютого 2014 року вона пішла у відпустку, але не отримала заробітну плату за весь час щорічної відпустки. Відповідач дозволив їй лише взяти продукти в рахунок зазначеної заробітної плати на суму 300,00 грн. Згідно ст.ст. 2, 74, 75, 115 КЗпП України, громадяни, які працюють за трудовим договором у фізичної особи, мають право на відпочинок відповідно до законів про щорічні оплачувані відпустки, що працівникам надаються щорічні основні відпустки із збереженням на їх період місця роботи і заробітної плати тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, а заробітна плата за весь час щорічної відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до початку відпустки. Позивач неодноразово зверталася до відповідача із письмовими заявами про проведення із нею розрахунку за відпустку (а.с. 24,37), на які відповідач жодним чином не відреагував. Станом на 2014 рік трудовий договір між сторонами не розірвано, про що свідчить лист Територіальної державної інспекції з питань праці у Дніпропетровській області № 525 від 04.04.2014 (а.с.25), також лист містить інформацію про те, що при перевірці ФОП [PERSON], виявлені порушення, у звязку з не веденням первинних документів, щодо найманих працівників та направлення матеріалів перевірки до Центрально-Міського РВ КМУ УМВС за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172, ст.175 КК України. Після чого позивач сама, неодноразово зверталася до Центрально-Міського РВ КМУ ГУВС України за захистом своїх прав, але отримувала постанову про закриття кримінального провадження у звязку з встановленою відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення (26-34). З матеріали кримінального провадження, видно, що в діях відповідача відсутній склад кримінального правопорушення (а.с. 143-172). Згідно листа Криворізького міського центру зайнятості № 05-14/1272 від 21.03.2016 (а.с. 36) трудовий договір станом на 2016 рік, не знятий з обліку. Також в листі вказано, що тільки записи в трудових договорах, які робить відповідальна особа Центру зайнятості, про реєстрацію та зняття з реєстрації цього договору дають право фізичній особі підприємцю внести запис до трудової книжки працівника про прийняття та звільнення з роботи, які посадова особа Центру зайнятості підтверджує особистим підписом і засвідчує печаткою. Крім того, в листі зазначається, що фізична особа - підприємець має можливість зняти з реєстрації в Центрі зайнятості трудовий договір самостійно без найманого працівника. Також цей договір знімається з реєстрації, коли до Центру зайнятості звертаються разом фізична особа - підприємець та найманий працівник. Відповідно до відповіді Управління пенсійного фонду України № 2263/05/24 від 28.03.2016 (а.с. 38-40), наймані працівники, з якими укладені трудові договори, підлягають загальнообовязковому державному соціальному страхуванню. Період трудових відносин (страховий стаж) зараховується за умови нарахування та сплати роботодавцем страхових внесків на загальнообовязкове державне пенсійне страхування. Нарахування, обчислення та сплата страхових внесків на загальнообовязкове державне пенсійне страхування здійснювалося страхувальниками за період з 01 лютого 2009 року по 31 грудня 2010 року на підставі ст. 20 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування». Нарахування, обчислення та сплата єдиного внеску за працівників, які працювали у фізичних осіб за трудовими договорами, за період з 01 січня 2011 року по 30 вересня 2013 року здійснювалося на підставі розділу III Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування». А за період з 01 жовтня 2013 року по теперішній час сплата та облік єдиного соціального внеску відбувається на особових рахунках платників в органах державної фіскальної служби України на підставі Закону України № 406-VII від 04.07.2013 р. «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у звязку з проведенням адміністративної реформи». З листа Державної фіскальної служби № Б/7/7030/10/04-82-08-025 від 15.04.2016 (а.с. 42-43) видно, що ФОП [PERSON] станом на 15 квітня 2016 року з обліку в Криворізькій південній обєднаній Державній податковій інспекції не знятий. Також у відповіді зазначається, що відповідно до ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування» платниками єдиного внеску є: роботодавці - фізичні особи - підприємці, зокрема ті, які використовують працю інших осіб на умовах трудового договору, та працівники - громадяни України, які працюють у фізичних осіб - підприємців на умовах трудового договору; що згідно ст. 6 вказаного Закону платник єдиного внеску зобовязаний: своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок; вести облік виплат (доходу) застрахованої особи та нарахування єдиного внеску за кожним календарним місяцем і календарним роком, зберігати такі відомості в порядку, передбаченому законодавством; подавати звітність та сплачувати до відповідних органів за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки, в порядку та за формою, визначеними відповідними органами. Крім того, у відповіді вказано, що роботодавці (страхувальники), які використовують працю осіб за трудовими договорами, повинні кожного місяця до 20 числа сплачувати єдиний внесок та подавати звіт про суми нарахованої заробітної плати застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску. З інформаційного листа УПФ України № 5811/07/25 від 10.04.2017 року, з додатками, видно, що звітність ФОП [PERSON] по найманому працівнику [PERSON] після 15.07.2014 року не проводилась (а.с. 130-138). З відомостей Єдиного державного реєстру про іфізичну особу-підприємця, видно, що ФОП [PERSON], знятий з реєстрації 15.01.2015 року (а.с. 104-113). Як видно з листа Криворізького міського центру зайнятості від 16.03.2017 № 1686 (а.с.114, 141), трудовий договір між сторонами не розірвано, письмових звернень та заяв від ФОП [PERSON] з приводу зняття з реєстрації трудового договору з працівником [PERSON] за період з 10.09.2009 року по 12.04.2017 рік в Криворізькому міському центрі зайнятості не зареєстровано, інформація від ФОП [PERSON], щодо змін істотних умов праці та наступного вивільнення найманих працівників у період з лютого 2009 року по 15.07.2014 року до Криворізького міського центру зайнятості не надходила. Відповідно до листа ДФС України від 28.04.2017 № 2013/10/04-82-13-01, та матеріалів перевірки ФОП [PERSON]В.(а.с. 174-192), видно, що документальною позаплановою перевіркою встановлено порушення ФОП [PERSON] п.п. 16.1.12 п. 16.1 ст. 16 та п.44.3 ст. 44 Податкового кодексу України в частині незбереження та ненадання первинних документів за період з 01.01.2013 року по 15.07.2017 рік. Отже, виходячи з наведеного суд, прийшов до висновку, що відповідачем порушені вимоги ст. 47 КЗпП України в редакції від 11.08.2013 року, відповідно до яких, власник зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника він зобовязаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В ст. 116 цього Кодексу зазначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому, провадиться в день звільнення. А якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Таким чином відповідач зобовязаний видати позивачу трудову книжку з відповідними записами. Відповідно до ст.ст. 75, 115 КЗпП України, щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, а заробітна плата за весь час щорічної відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до початку відпустки. Позивач пішла у відпустку з 17 лютого по 13 березня 2014 року включно (відповідно до ст.ст. 73, 78-1 КЗпП України 8 березня є святковим днем та не враховуються при визначенні тривалості щорічної відпустки). Згідно п.7. розділу ІV порядку обчислення середньої заробітної плати, нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки Тобто, позивачу, повинно бути нараховано заробітну плату за 24 календарні дні відпустки, виходячи з розрахунку мінімальної заробітної плати за період 17.01.2014 17.02.2013 роки 13835 грн. (сумарний заробіток за останні перед наданням відпустки 12 місяців) поділений на кількість робочих днів за даний період 251 = 55.10 грн. * 24 календарні дні =1322,40 грн. -300 грн., (виплачена виплата за час щорічної відпустки)=1022,40 грн. Так як суд не може виходити за рамки позовних вимог, то з відповідача на користь позивача слід стягнути 914,37 грн., заробітної плати за час відпуски за період 17.01.2014 17.02.2013 роки. Відповідно до ст. 240-1 КЗпП України в редакції від 11.08.2013 р. та п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 р. «Про практику розгляду судами трудових спорів» визначено, що у випадку, коли працівника звільнено без законних підстав або з порушенням встановленого порядку, але поновлення його на роботі неможливе внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації, суд визнає звільнення неправильним І зобовязує власника виплатити працівникові заробітну плату за весь час вимушеного прогулу. Одночасно суд визнає працівника таким, якого було звільнено за п. 1 ст. 40 цього Кодексу. В ст. 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, потрібно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника працівникові також виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. В п. 32 зазначеної вище Постанови № 9 від 06.11.1992 р. вказується, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в звязку з незаконним звільненням, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку, він визначається за загальними правилами, викладеними в Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 р. Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу з 14 березня 2014 року (дата виходу з відпустки) по 15 липня 2014року (дата останнього робочого дня позивача на ФОП [PERSON]В.) складає 81 (кількість робочих днів за період з 14.03.2014 -15.07.2014роки) *59,40 грн. (середній заробіток за день вимушеного прогулу з розрахунку 2436 мінімальна заробітна плата за 2 останні робочі місяці поділена на кількість робочих днів за 2 останні робочі місяці 41 робочій день.) = 4811,40 грн. Так як суд не може виходити за рамки позовних вимог, з відповідача на користь позивача, підлягає стягненню 4588,65 грн. У відповідності зі ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника. Згідно до ст. 2 цього Закону компенсація громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам. В ст. З Закону зазначається, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обовязкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Таким чином, позивачу повинно бути нараховано суму компенсації втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати за період з лютого по липень 2014 року в розмірі 172,57 грн. (Розрахунок компенсації втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати за період з лютого по липень 2014 року за формулою розрахунку Ск = ЗПчист х (Iі\~х Iі + 1\~х… х In\~х 100 - 100) : 100 ). Відповідно до ст.ст. 1, 14, 15 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» страхувальниками є роботодавці, до яких відносять фізичних осіб - підприємців, які використовують працю найманих працівників на умовах трудового договору. В редакції Закону від 22.07.2009 р. страхувальники є платниками страхових внесків, які відповідно до цього Закону сплачують їх за загальнообовязкове державне пенсійне страхування, а в редакції Закону від 01.01.2011 р. та в ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування» вказано, що страхувальники є платниками страхових внесків, які відповідно до закону сплачують єдиний внесок на загальнообовязкове державне соціальне страхування та/або є платниками відповідно до цього Закону. Відповідно до ст.ст. 1, 14, 15 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» страхувальниками є роботодавці, до яких відносять фізичних осіб - підприємців, які використовують працю найманих працівників на умовах трудового договору. В редакції Закону від 22.07.2009 р. страхувальники є платниками страхових внесків, які відповідно до цього Закону сплачують їх за загальнообовязкове державне пенсійне страхування, а в редакції Закону від 01.01.2011 р. та в ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування» вказано, що страхувальники є платниками страхових внесків, які відповідно до закону сплачують єдиний внесок на загальнообовязкове державне соціальне страхування та/або є платниками відповідно до цього Закону. Статусу платників страхових внесків до Пенсійного фонду вони набувають не пізніше наступного робочого дня з дня отримання територіальними органами Пенсійного фонду відомостей з реєстраційної картки, наданих державним реєстратором згідно із Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців». В ч. З прикінцевих та перехідних положень «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування» зазначається, що з дня набрання чинності цим Законом платники страхових внесків на загальнообовязкове державне пенсійне страхування, вважаються платниками єдиного внеску, тому перереєстрація платників страхових внесків та застрахованих осіб не здійснюється. Зняття ж з обліку здійснюється на підставі відомостей з реєстраційної картки, наданих державним реєстратором, але після проведення передбачених законодавством перевірок страхувальника та проведення остаточного розрахунку. Згідно ст. 43 Конституції України та ст.ст. 2, 94, 95, 97 КЗпП України, громадяни мають право на одержання роботи з оплатою праці не нижче законодавчо встановленого державою мінімального розміру та що фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством та угодами. Мінімальні розміри заробітної плати на відповідні періоди встановлюються законами України про державний бюджет. Такі розміри мінімальної заробітної плати вказані у листі Пенсійного фонду, про який я вже зазначала вище. Оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку та виплачується не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Відповідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ст. 67 Конституції України кожен зобовязаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Нарахування страхових внесків у відповідності до ст. 19 «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та ст. 7 ЗУ «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування», повинно здійснюватися для роботодавця на суми фактичних витрат на оплату праці працівників, у тому числі в натуральній формі, незалежно від того, чи були зазначені суми фактично виплачені після їх нарахування до сплати. У відповідності до ст. 20 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та ст. 9 ЗУ «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування» страхувальники зобовязані сплачувати страхові внески / єдиний внесок, нараховані за календарний місяць, не пізніше ніж через 20 календарних днів із дня закінчення цього календарного місяця незалежно від фінансового стану платника страхових внесків, при цьому таке перерахування мало здійснюватися одночасно з одержанням заробітної плати, в тому рахунку безготівковій чи натуральній формі. Відповідно до ст. 21 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» відомості про найманих працівників подаються до Пенсійного фонду страхувальниками - роботодавцями, які виплачують цим особам заробітну плату. Відповідно до п. 10 Положення про організацію персоніфікованого обліку відомостей у системі загальнообовязкового державного пенсійного страхування, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 794 від 04.06.1998 р., роботодавці зобовязані в установленому порядку подавати уповноваженому органу достовірні відомості про фізичних осіб, які працюють у них. Згідно до ст. 17 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та ст. 6 ЗУ «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування» страхувальник зобовязаний вести облік виплат (доходу) застрахованої особи, страхових внесків / єдиного внеску та зберігати такі відомості в порядку, передбаченому законодавством; своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати страхові внески / єдиний внесок; своєчасно подавати передбачену законодавством звітність. Згідно до ст. ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» застрахована особа має право вимагати від страхувальника сплати страхових внесків, у тому числі в судовому порядку, та оскаржувати в установленому Законодавством порядку дії страхувальника (редакції в цій частині Закон не змінювали). Фактично позивач отримувала заробітну плату за свою роботу постійно з 2009 року й по 2014 рік, але інші платежі, які мали б здійснюватися власником після виконання зобовязань щодо оплати праці, що передбачається ст. 97 КЗпП України, не виконувалися. Такі платежі в повному обсязі мали б здійснюватися кожного місяця одночасно з виплатою заробітної плати, але не пізніше ніж через 20 календарних днів із дня закінчення календарного місяця, за який нарахована заробітна плата, та незалежно від фінансового стану платника страхових внесків. Крім того, ст. 110 КЗпП України передбачено, що при кожній виплаті заробітної плати власник повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати. Але це ніколи відповідачем не виконувалось, тому я навіть гадки не мала, скільки я маю отримати заробітної плати на рухи, скільки коштів мало б бути з неї відраховано і утримано та чи виконане зазначене. Крім того, згідно даних персоніфікованого обліку відповідач щодо мене частину звітів взагалі не подав, а частину звітів подав з недостовірною інформацією. Оскільки позивач фактично отримувала мінімальну заробітну плату, тому і страхові внески та єдиний внесок мають бути нарахованими й сплаченими згідно до отриманої нею заробітної плати. Крім того, згідно вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені нею та підтверджені витрати по оплаті судового збору в розмірі 551,20 гривень. (а.с.1) та витрати на правову допомогу в розмірі 2500,00 грн. (а.с. 47). Що стосується позовної вимоги про зобовязання відповідача подати до системи персоніфікованого обліку внесків на загальнообовязкове державне пенсійне страхування необхідні відомості для коригування недостовірних даних стосовно позивача, необхідно відмовити, так як позивач фактично дублювала позовні вимоги про зобовязання відповідача нарахувати, утримати та сплатити страхові внески на загальнообовязкове державне пенсійне страхування, та єдині внески відповідно до ст. 9 ЗУ «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування».

Outcome: partial