Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-18 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання та додаткових витрат. Позовні вимоги мотивовані тим, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 25.04.1998 року, який рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 08.10.2013 року було розірвано. Від шлюбу сторони мають двох повнолітніх доньок: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] вну, [INFO] , які проживають з позивачем та перебувають на її утриманні. Оскільки, після розірвання шлюбу відповідач добровільно приймати участь в утриманні доньок відмовлявся, то рішенням Вінницького міського суду Вінницької області з нього було стягнуто аліменти до досягнення дітьми повноліття в розмірі 3000,00 грн. на кожну дитину, проте згодом рішенням суду від 23.10.2017 року розмір аліментів був зменшений до ј частки від заробітку доходу, але не менше 50% для дитини відповідного віку до досягнення повноліття. [INFO] [PERSON] вні виповнилося 18 років та виплата аліментів на її утримання припинилась. Разом з тим, донька є студенткою денної форми навчання Київського національного університету ім. Тараса Шевченка та потребує матеріальної підтримки. Відповідач має можливість матеріально утримувати доньку, так як він працює перекладачем, надає послуги психолога та допомагає всиновлювати іноземними громадянам українських дітей, знімається в кіно та на телепередачах, проводить заняття у власній театральній студії і до настання донькою повноліття сплачував аліменти. Позивач зазначає, що [PERSON] зобов`язаний нести додаткові витрати на утримання дитини, у зв`язку з її навчанням у вищому навчальному закладі в м. Києві. Так, позивачем було сплачено 7140,00 грн. за проживання доньки в гуртожитку. В зв`язку з тим, що позивачу самостійно важко оплачувати всі витрати доньки, тому вона звернулася до суду з даним позовом та просить стягнути з [PERSON] аліменти на утримання [PERSON] , [INFO] , в розмірі 4000,00 грн. до досягнення нею 23 років. Також просила стягнути з відповідача Ѕ понесених нею витрат на оплату гуртожитку в сумі 3570,00 грн. та стягнути з відповідача понесені нею судові витрати і витрати на правову допомогу. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити з підстав викладених у позові. Додатково зазначила, що їх донька вступила до вузу та проживає в м. Києві, в гуртожитку. Місячні витрати доньки становлять понад 4000,00 грн. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав з підстав, викладених у відзиві. Додатково пояснив, що позивач по справі не наділена правом звернення до суду з даним позовом, оскільки з таким позовом має звернутись сама дитина, яка досягла повноліття та проживає окремо від своїх батьків. Відносно вимоги про стягнення додаткових витрат, то вона задоволенню не підлягає, так як у дитини немає необхідності проживати в гуртожитку, оскільки в м. Києві у її матері на праві власності є дві квартири. Також у позивача задовільний матеріальний стан, який дозволяє їй підтримувати достатній рівень її життя, а їх донька навчається в університеті на бюджетній основі. Відносно свого матеріального становища відповідач зазначив, що в 2016 році припинив займатися підприємницькою діяльністю та у 2017 році був працевлаштований на посаду психолога, перекладача з іноземних мов та режисера театрального та кіномистецтва у Центрі професійного розвитку та психотерапевтичної допомоги «Імаго». На даний час щомісяця він отримує заробітну плату за основним місцем роботи у розмірі 3944,50 грн. Інших джерел доходу у нього немає. Після розірвання шлюбу з [PERSON] стан його здоров`я значно погіршився, внаслідок численних судових засідань між ними. З огляду на це він витрачає кошти на своє лікування. В зв`язку з відсутністю високої заробітної плати, інших доходів, за станом здоров`я, він не має змоги сплачувати аліменти та додаткові витрати на їх дитину, тому просив у позові відмовити в повному обсязі. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Матеріалами справи встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 25.04.1998 року, який рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 08.10.2013 року було розірвано (а.с. 4-5). Згідно із свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого 29.05.2002 року міським відділом реєстрації актів громадського стану управління юстиції Вінницької області, батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 14). З довідки Київського національного університету ім. Тараса Шевченка №20637 від 09.12.2019 року вбачається, що [PERSON] вна є студентом 1 курсу освітнього рівня «бакалавр» денного факультету комп`ютерних наук та кібернетики. Закінчує навчання 30.06.2023 року (а.с. 17). Суд не погоджується з твердженням відповідача про те, що позивач не наділена правом на звернення до суду з даним позовом, з таких підстав. В пункті 20 Постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що відповідно до ч. 3 ст. 199 СК України право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів мають самі дочка, син, які продовжують навчатися, а також той із батьків, з яким вони проживають. У разі заявлення позову одним із батьків суд може залучити до участі у справі (якщо залежно від її обставин визнає необхідним) повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися і на користь яких у зв`язку з цим стягуються аліменти. Слід відзначити, що фактично дитина як до досягнення нею повноліття, так і після, проживала і продовжує проживати з матір`ю та перебуває на її утриманні. В гуртожитку дочка сторін проживає тимчасово, що зумовлене її навчанням у закладі. Аналізуючи викладене вище, суд вважає, що [PERSON] має право на звернення до суду з таким позовом. Згідно із п. 15 Постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» у відповідності до ч.1 ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати свою дитину до досягнення нею повноліття, а у випадках передбачених статтями 198, 199 цього Кодексу, і своїх повнолітніх дочку, сина. Згідно зі ст. 199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 20 Постанови від 15.05.2006 р. № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Сімейний кодекс України виходить із принципу рівності прав та обов`язків батьків: брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина, та в протилежному випадку відбулося б фактичне перекладання обов`язку піклуватися та матеріально забезпечувати повнолітньої доньки, яка навчається, винятково на мати - [PERSON] , що є порушенням норм закону. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Положеннями статті 27 Конвенції ООН про права дитини визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового та духовного розвитку. Сюди входить належне харчування, житло, одяг. Батьки несуть відповідальність за забезпечення належного життєвого рівня дитини. Держава має вживати необхідних заходів щодо надання допомоги батькам у здійсненні цього права. Відповідно до ст. 200 СК України, суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. За змістом ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Згідно з пунктом 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Отже, при встановленні потреби в утриманні повнолітньої дитини суд повинен враховувати всі джерела, що утворюють її дохід, обов`язок обох батьків із надання відповідної матеріальної допомоги та спроможність останніх її надавати. З матеріалів справи вбачається та не заперечується сторонами, що позивач на праві власності володіє двома квартирами у м.Києві (а.с. 36-38), однією квартирою в м. Вінниці (а.с. 53) одним будинком в м. Вінниці (а.с. 54-57), частиною домоволодіння в м. Вінниці (а.с. 103), має легковий автомобіль NISAN MICRA Ѕ (а.с. 59), працює офіційним представником італійської Асоціації «СОС Бамбіно Інтернешенел Адоншн Онлюс», яка проводить міжнародне усиновлення українських дітей в Україні (а.с. 40-44, 48), є керівником Приватного підприємства «Апріорі Люкс» (а.с. 49), Приватного підприємства «Туристичне агентство «ВСЕСІВТ-ТУР» (а.с. 50), Вінницького обласного благодійного фонду духовності та соціального розвитку «Поділлля» (а.с. 51). Суд звертає увагу, що хоча і позивач є власником двох підприємств та благодійного фонду, проте їх розмір внеску до статутного фонду є досить незначним (500,00 грн., 350,00 грн.), а благодійна діяльність взагалі не може приносити будь-якого розміру доходу. Крім того, в матеріалах справи відсутні докази щодо розміру доходу, отриманого під час здійснення позивачем підприємницької діяльності. Слід відзначити, що матеріали справи не містять письмових відомостей про кількість справ, які були подані позивачем до суду з метою усиновлення іноземними громадянами дітей України в період з часу звернення до суду з вказаним позовом. В матеріалах справи містяться лише відомості станом на 2015-2017 роки. Таким чином, в матеріалах справи відсутні відомості щодо наявності/відсутності доходу позивача за вказаним видом діяльності. Суд не приймає до уваги твердження відповідача з приводу того, що позивач здає в оренду близько п`яти квартир, що підтверджується ксерокопією об`яви, оскільки належних та допустимих доказів суду надано не було. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мают бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Також суд не приймає до увагу Витяги з Єдиного реєстру досудових розслідувань, наданих відповідачем, оскільки вони не стосуються предмета спору. Щодо твердження відповідача про отримання позивачем в 2016 році розміру гонорару в розмірі 15000,00 євро за проведення процедури усиновлення українських дітей, то суд не приймає його до уваги, оскільки воно не підтверджено жодним доказом. Разом з тим, в матеріалах справи міститься квитанція про отримання позивачем 07.03.2013 року коштів за усиновлення дітей в розмірі 15020,00 грн. або 1365,45 євро (а.с. 46). Проте, слід відзначити, що дані кошти були отримані [PERSON] задовго до подання до суду даного позову, тобто вони не можуть бути доказом підтвердження матеріального стану позивача станом на 2020 рік. Також в матеріалах справи містяться відомості про неодноразовий перетин позивачем державного кордону в 2019 році (а.с. 111). З приводу матеріального стану відповідача, судом встановлено наступне. З відповіді Вінницької об`єднаної державної податкової інспекції від 19.10.2017 року вбачається, що відповідач перебував на податковому обліку у Вінницькій ОДПІ з 04.05.19995 року по 03.10.2016 року як фізична особа підприємець, проте з 03.10.2016 року перебуває в стадії припинення (а.с. 63). Судом встановлено та не заперечується сторонами, що відповідач з 07.06.2017 року працевлаштований на посаду психолога, перекладача з іноземних мов та режисера театрального та кіномистецтва у Центрі професійного розвитку та психотерапевтичної допомоги «Імаго» з посадовим окладом в розмірі 4900,00 грн., отримує після оподаткування - 3944,50 грн. (а.с. 64). Відповідно до довідки Територіального сервісного центру 0541 від 13.09.2017 року, за [PERSON] транспортні засоби не зареєстровані (а.с. 65). Суд звертає увагу, що дана інформація є застарілою, а відомостей про наявність зареєстрованих транспортних засобів за відповідачем станом на час перебування справи в суді - матеріали справи не містять. З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 23.01.208 року встановлено, що [PERSON] володіє на праві власності однією квартирою в м. Вінниці (а.с. 66). Суд критично ставиться до твердження відповідача з приводу того, що після розірвання шлюбу з [PERSON] стан його здоров`я значно погіршився, внаслідок численних судових засідань між ними, оскільки належних та допустимих доказів на підтвердження цього, ним суду надано не було. Відповідно до положення ч.1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Щодо тверджень позивача про те, що відповідач проводить заняття у власні театральні студії та співпрацює з італійською асоціацією « [INFO] », то вони не приймаються судом до уваги, оскільки не підтвердженні належними письмовими доказами. Згідно із ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно із ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 - ч. 3 ст. 83 ЦПК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач - разом з поданням відзиву. Позивачем у справі відповідно до ч. 4 ст. 83 ЦПК України, не було повідомлено про неможливість подання доказів у встановлений законом строк. За змістом ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може грунтуватися на припущеннях. Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. Суд критично ставиться до частини консультативних висновків про стан здоров`я відповідача датованих станом на 2015-2017 роки, оскільки позивач звернулась в суд з даним позовом в 2020 році. Разом з тим, відповідачем також надано докази про стан його здоров`я датовані 2019 роком, що приймається судом до уваги (а.с. 85, 86). Суд приймає до уваги твердження позивача про те, що відповідач знімається в кіно та на телепередачах, оскільки [PERSON] не заперечує вказану обставину. Проте, відповідач зазначив, що даний вид доходу є нерегулярним та його безкоштовно запрошують на місцеве телебачення для проведення консультацій на безоплатній основі (а.с. 75). Належних доказів отримання відповідачем доходу за вказані види діяльності, позивачем суду надано не було. З відповіді Департаменту забезпечення прав дітей та оздоровлення Міністерства соціальної політики від 30.10.2019 року вбачається, що під час здійснення представництва [PERSON] італійських сімейних пар при усиновленні ними українських дітей ним було подано три справи у 2018 році та одну справу в 2019 році до суду (а.с. 6). Таким чином, враховуючи матеріальний стан обох сторін, суд вважає, що відповідач має можливість сплачувати кошти на утримання своєї повнолітньої доньки, яка навчається та потребує допомоги, проте в меншому розмірі ніж зазначила позивач. Позивачем не доведено та не підтверджено матеріалами справи платоспроможність відповідача сплачувати аліменти в розмірі 4000,00 грн. Враховуючи викладене вище, суд дійшов висновку, що стягнення аліментів у твердій грошовій сумі розміром 2000,00 грн. щомісячно з відповідача, на утримання повнолітньої доньки на період її навчання в закладі, але не більше ніж до 23-річного віку, буде обґрунтованим і законним. З приводу посилання відповідача на те, що прохальна частина позовної заяви не містить вимоги «щомісячно», то суд зазначає таке. Законодавцем визначено обов`язок батьків утримувати повнолітніх дітей, які продовжують навчатись, тобто на весь період навчання, який охоплює період від вступу до закінчення чи відрахування з навчання. Аліменти сплачуються щомісячно з метою забезпечення інтересів дитини протягом всього періоду виплати аліментів. З огляду на викладене, суд не приймає до уваги вказане твердження відповідача. Щодо вимоги про стягнення витрат на оплату гуртожитку, обґрунтовуючи яку позивач посилається на ст. 185 СК України, то суд зазначає таке. З матеріалів справи вбачається, що позивач сплатила 21.12.2019 року за проживання дочки [PERSON] в гуртожитку 7140,00 грн. (а.с. 7). Статтею 185 СК України визначено порядок участь батьків у додаткових витратах на дитину. Той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Аналіз указаних норм закону вказує на те, що в окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину, вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину. Дане положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається зазначеною статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей чи то страждає на тяжку хворобу, тощо. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Наявність таких обставин підлягає доведенню особою, яка пред`явила такий позов. При визначенні розміру аліментів необхідно враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Норми цієї глави не встановлюють самостійного, окремого від аліментних зобов`язань, обов`язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами. Звертаючись з позовом до суду [PERSON] посилалася на те, що у зв`язку із навчанням дитини в університеті у м. Києві, дитина проживає в гуртожитку, за що нею сплачуються кошти. Суд зауважує, що вартість проживання в гуртожитку, в зв`язку із навчанням особи з метою здобуття професійної освіти не відноситься до тих особливих обставин, які передбачають можливість стягнення додаткових витрат з батьків на утримання дитини. Отже такі витрати не є додатковими витратами, які викликані особливими обставинами, у розумінні статті 185 СК України. Крім того, позивач не довела існування особливих обставин, які зумовили б необхідність проживання дитини в гуртожитку, на час навчання в освітньому закладі, при наявності можливості проживання дочки у квартирі, власником якої є позивач, не навела мотивів вибору освітнього закладу, що, зокрема, залежить від матеріальних можливостей та бажання батьків, а також погодження такого вибору з батьком дитини. [PERSON] не надано доказів на підтвердження того, що між нею та відповідачем було узгоджено питання щодо навчання дочки у м. Києві та проживання її в гуртожитку. Ураховуючи вказані обставини справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовної вимоги про відшкодування половини суми витрат на проживання дитини в гуртожитку. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Оскільки позивач була звільнена від сплати судового збору, згідно зі ст. 141 ЦПК України, судовий збір слід стягнути з відповідача в дохід держави в розмірі 840,80 грн. Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача понесених витрат на правову допомогу, то вона задоволенню не підлягає, оскільки позивачем не доведено суду понесення даних витрат, зокрема в матеріалах справи наявний лише ордер. На підставі викладеного та

Outcome: partial