Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-27 00:00:00

\~ \~ \~ \~ Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати за нею право власності на приміщення в житловому будинку №19а по вул. С.Величка у м. Львові, що зазначені у технічному паспорті літерами 1-4 площею 14,2 кв.м., 1-5 площею 10,4 кв.м., 1-6 площею 3,2 кв.м., 1-7 площею 2,2 кв.м., 1-8 площею 6,1 кв.м., 1-9 площею 7,0, літерою «І» площею 2,3 кв.м. та на гараж позначений літерою «Г» площею 12,8 кв.м.; зобовязати відповідачів не чинити їй перешкоди у користуванні вказаними приміщенням. Згодом, позивач змінила позовні вимоги, подавши позовну заяву в порядку ст. 49 ЦПК України /Т-1 а.с.241-243/, в якій просить визнати за нею право власності на 37/100 частин будинку № 19а по вул. С.Величка в м. Львові в порядку спадкування за заповітом після смерті її батька, який помер 16 грудня 2015 року; зобовязати відповідачів не чинити їй перешкоди у користуванні спадковим майном - 37/100 частин будинку № 19а по вул. С.Величка в м. Львові. Свої вимоги мотивує тим, що її батькові [PERSON] та відповідачу [PERSON] належало на праві власності по 1/2 частині житлового будинку по вул. С.Величка,19а у м. Львові кожному, це право вони набули на підставі договору дарування від 16 травня 2002 року [PERSON], [PERSON] і [PERSON] у рівних частках вказаного будинку. Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 17 січня 2006 року було ухвалено визнати недійсними: вказаний договір дарування від 16 травня 2002 року та реєстраційні посвідчення видані 31 травня 2002 року ЛОДКБТІ та ЕО відповідно на імя [PERSON] і [PERSON] про реєстрацію права власності за кожним по 1/2 частини будинку в частині права власності на приміщення під літ. 1-3 площею 14 кв.м., під літ. 1-2 площею 9,7 кв.м., під літ. 1-1 площею 6,8 кв.м. в будинку № 19а по вул. С.Величка у м. Львові. 27 жовтня 2014 року її батько склав заповіт, яким все своє нерухоме і нерухоме майно заповів їй, а 16 грудня 2014 року батько помер. 28 січня 2015 року вона звернулася в Пяту Львівську державну нотаріальну контору зі заявою про прийняття спадщини за заповітом на спадкове майно, що належало спадкодавцю. Згідно з висновком ОКП ЛОР «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» №6/72915 від 15 березня 2007 року про визначення ідеальних часток в будинку між співвласниками вбачається, що приміщення під літ. 1-3 площею 14 кв.м., під літ. 1-2 площею 9,7 кв.м., під літ. 1-1 площею 6,8 кв.м., загальною площею 30,5 кв.м., які займає [PERSON] складають 26% від всього спірного будинку, або 13/50 ідеальної частки, а інші приміщення вказаного будинку, які займають [PERSON] та [PERSON] складають в загальному 74% від всього будинку, або 37/50 ідеальної частки. Проте Державний нотаріус Пятої Львівської державної нотаріальної контори [PERSON] листом № 2613/02-14 від 22 серпня 2018 року відмовила їй у видачі свідоцтва про право спадщини за заповітом. Крім того, відповідачі не пускають її до приміщень будинку, які до смерті займав її батько. В звязку з наведеним просить позов задовольнити. У судовому засіданні представник позивача позов підтримала, дала пояснення аналогічні вищенаведеному, просить позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] адвокат [PERSON] до суду відзиву не подав, проте у судовому засіданні проти позову заперечив, пояснивши, що відсутні правові підстави для задоволення позову, оскільки, як за життя [PERSON], так і після його смерті не було визначено розміру ідеальної частки, яка належала батькові позивача у будинку № 19а по вул. С.Величка в м. Львові, що унеможливлює визнання право власності за позивачем на 37/100 частин у вказаному будинку. Відповідачі не заперечують право позивача на спадщину після смерті [PERSON] та не чинять позивачу перешкод у користуванні будинком. У звязку з наведеним, просить у задоволені позову відмовити. Суд ухвалив розглядати справу без участі відповідачів [PERSON], [PERSON], які будучи належним чином повідомлені про час і місце судового засідання, до суду не зявилися, письмового відзиву до суду не подали, проте матеріалів прави достатньо для ухвалення рішення. Також, суд ухвалив розглядати справу без участі третьої особи [PERSON], яка будучи належним чином повідомлена про час і місце судового засідання, до суду не зявилася, письмових пояснень до суду не подала, проте матеріалів прави достатньо для ухвалення рішення. 11 березня 2015 року ухвалою суду відкрито провадження у справі. 11 березня 2015 року ухвалою суду заява позивача [PERSON] про забезпечення позову була задоволена; було заборонено [PERSON], [PERSON], [PERSON], які проживають за адресою: [INFO] здійснювати будь-які будівельні роботи із самочинної реконструкції зазначеного будинку /Т-1 а.с.24/. 18 травня 2015 року ухвалою апеляційного суду Львівської області відхиллено апеляційну скаргу [PERSON], а ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 11 березня 2015 року про забезпечення позову залишено без змін /а.с.73-75 виділених матеріалів/. 16 липня 2015 року ухвалою суду у задоволенні заяви відповідача [PERSON] про скасування заходів забезпечення позову та клопотання його представника адвоката [PERSON] про зобовязання позивача забезпечити вимогу заставою було відмовлено /Т-1 а.с.106-107/. 16 липня 2015 року ухвалою суду провадження у даній справі зупинене до завершення розгляду справи 462/3321/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] (треті особи: [PERSON], [PERSON], приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу [PERSON]А.) про визнання заповіту недійсним та усунення від права на спадкування /Т-1 а.с.105/. 07 червня 2017 року ухвалою суду провадження у справі було відновлено /Т-1 а.с.119/. 31 липня 2017 року ухвалою суду було задоволено клопотання представника позивача адвоката [PERSON], призначено у справі судову будівельно-технічну експертизу, проведення якої було доручено експертам Львівського інституту судових експертиз та права /Т-1 а.с.145-146/. 16 січня 2018 року з Львівського інституту судових експертиз та права надійшов висновок судової інженерно-технічної експертизи № 311/17 від 23 листопада 2017 року /Т-1 а.с.115-175/. 08 серпня 2018 року ухвалою суду провадження у справі зупинене до вирішення питання про відвід судді Боровкову Д.О., який був заявлений представником позивача адвокатом [PERSON] /Т-1 а.с.222/. 13 серпня 2018 року ухвалою суду провадження у справі було відновлено /Т-1 а.с.229/. 05 вересня 2018 року представник позивача адвокат [PERSON] подала до суду позовну заяву в порядку статті 49 ЦПК України, в якій було змінено предмет позову /Т-1 а.с.241-243/. 02 жовтня 2018 року ухвалою суду постановлено справу розглядати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання /Т-2 а.с.4,5/. 29 листопада 2018 року ухвалою суду, яка занесена до протоколу судового засідання, прийнята позовна заява представника позивача адвоката [PERSON] від 05 вересня 2018 року, яка була подана в порядку статті 49 ЦПК України /Т-2 а.с.17/. 29 листопада 2018 року ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду /Т-2 а.с.19/. Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, оглянувши матеріали цивільних справ № 2-350/06 та 462/6032/13-ц, інвентаризаційної справи на житловий будинок № 19а по вул. С.Величка у м. Львові, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та відповідачу [PERSON] належало на праві власності по 1/2 частині житлового будинку по вул. С.Величка,19а у м. Львові кожному, що підтверджується двома реєстраційними посвідченнями серії КММ за № 075108 та № 075109, які видані 31 травня 2002 року Львівським обласним державним комунальним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки /Т-1 а.с.20, Т-2 а.с.48/. Право спільної часткової власності на житловий будинок по вул. С.Величка,19а у м. Львові було набуто [PERSON] та [PERSON] на підставі договору дарування від 16 травня 2002 року, який був укладений між останніми двома та їх батьком [PERSON], посвідчений державним нотаріусом Другої Львівської державної нотконтори [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 2-1342, відповідно до умов якого [PERSON] та [PERSON] прийняли в дар від [PERSON] зазначений будинок з відповідними господарськими будівлями у рівних частках кожний /Т- 1 а.с.21/. Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 17 січня 2006 року у цивільній справі № 2-350/2006 за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], Залізничної райадміністрації Львівської міської ради про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на житловий будинок та інше було ухвалено: Позов задовольнити. Визнати недійсними: розпорядження Залізничної райадміністрації Львівської міської ради № 354 від 22.04.2002 року в частині оформлення права власності [PERSON] на приміщення під літ. 1-3 площею 14 кв.м., під літ. 1-2 площею 9,7 кв.м., під літ. 1-1 площею 6,8 кв.м. в будинку № 19а по вул. С.Величка у м. Львові; свідоцтво про право власності на будинок, що видане 22 квітня 2002 року Залізничною райадміністрацією Львівської міської ради [PERSON] в частині права власності того на приміщення під літ. 1-3 площею 14 кв.м., під літ. 1-2 площею 9,7 кв.м., під літ. 1-1 площею 6,8 кв.м. в будинку № 19а по вул. С.Величка у м. Львові; договір дарування від 16 травня 2002 року [PERSON], [PERSON] і [PERSON] у рівних частках будинку № 19а по вул. С.Величка у м. Львові, що посвідчений державним нотаріусом Другої Львівської державної нотконтори та зареєстрований в реєстрі за № 2-1342 в частині права власності на приміщення під літ. 1-3 площею 14 кв.м., під літ. 1-2 площею 9,7 кв.м., під літ. 1-1 площею 6,8 кв.м. в будинку № 19а по вул. С.Величка у м. Львові; реєстраційні посвідчення видані 31 травня 2002 року ЛОДКБТІ та ЕО відповідно на імя [PERSON] і [PERSON] про реєстрацію права власності за кожним по 1/2 частини будинку в частині права власності на приміщення під літ. 1-3 площею 14 кв.м., під літ. 1-2 площею 9,7 кв.м., під літ. 1-1 площею 6,8 кв.м. в будинку № 19а по вул. С.Величка у м. Львові. Визнати за [PERSON] в порядку спадкування право власності на приміщення в будинку № 19а по вул. С.Величка у м. Львові, що на поверховому плані під літ. 1-3 площею 14 кв.м., під літ. 1-2 площею 9,7 кв.м., під літ. 1-1 площею 6,8 кв.м. Виселити [PERSON], [PERSON], [PERSON] разом з іншими проживаючими з ними членами сімє із приміщення, на які за цим рішенням визнається право власності за [PERSON], без надання іншого житла. Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 22 травня 2006 року, а згодом ухвалою Верховного Суду України від 12 жовтня 2006 року вищевказане рішення Залізничного районного суду м. Львова від 17 січня 2006 року було залишено без змін. Відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 17 січня 2006 року має преюдиційне значення при вирішенні даного спору. З висновку ОКП ЛОР «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» №6/72915 від 15 березня 2007 року про визначення ідеальних часток в будинку між співвласниками вбачається, що приміщення під літ. 1-3 площею 14 кв.м., під літ. 1-2 площею 9,7 кв.м., під літ. 1-1 площею 6,8 кв.м., загальною площею 30,5 кв.м., які займає [PERSON] складають 26% від всього спірного будинку, або 13/50 ідеальної частки, а інші приміщення вказаного будинку, які займають [PERSON] та [PERSON] складають в загальному 74% від всього будинку, або 37/50 ідеальної частки /Т-2 а.с.49,50/. Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно за № 14049187 від 28 березня 2007 року [PERSON] належить на праві власності 13/50 частин житлового будинку № 19а по вул. С.Величка у м. Львові /Т-2 а.с.51/. Права власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність права власності не встановлена судом. Відповідно до статті 60 ЦК УРСР від 1960 року (яка була чинна на час укладання договору дарування) недійсні частини угоди не тягнуть за собою недійсності інших її частин, оскільки можна припустити, що угода була б укладена і без включення недійсної її частини. Аналогічна норма міститься у частині 1 статті 217 ЦК України, якою передбачено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Беручи до уваги, що договір дарування від 16 травня 2002 року та реєстраційні посвідчення видані 31 травня 2002 року відповідно на імя [PERSON] і [PERSON] про реєстрацію права власності за кожним по 1/2 частині спірного будинку були визнані недійсними лише в частині права власності на приміщення, які в загальному складають 13/50 ідеальної частки, а також, враховуючи умови договору дарування, згідно з якими [PERSON] віддарував своїм дітям [PERSON] і [PERSON] будинок у рівних частках кожному, суд приходить до висновку, що зазначені реєстраційні посвідчення видані 31 травня 2002 року в їх частинах, які не визнавалися судом недійсними не втратили своєї чинності. За таких обставин, судом достовірно встановлено, що після реєстрації [PERSON] за собою на праві власності на 13/50 частин спірного будинку, [PERSON] та [PERSON] на праві власності стало належати по 37/100 частини будинку № 19а по вул. С.Величка в м. Львові кожному (37/50 ідеальна частка : 2 особи = 37/100 ідеальна частка). Таким чином, є некоректними твердження представника відповідача, що [PERSON] за життя не здійснював державної реєстрації ідеальної частки у спірному будинку, яка належала йому на праві власності, і тому такі твердження судом не беруться до уваги. Згідно із свідоцтвом про народження серія НІ-СГ № 429293 батьком позивача [PERSON] (дошлюбне прізвище Ханас) [PERSON], [INFO], був [PERSON] /Т-1 а.с.61/. 27 жовтня 2014 року [PERSON] склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі № 1365, яким все своє нерухоме і нерухоме майно заповів [PERSON] /Т-1 а.с.17/. 16 грудня 2014 року [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія І-СГ № 378772 /Т-1 а.с.16/. На день смерті [PERSON] у будинку № 19а по вул. С.Величка в м. Львові проживали відповідачі, позивач у вказаному будинку не проживала, зазначені обставини визнаються учасниками справи, а відтак не підлягають доказуванню в силу вимог частини 1 статті 82 ЦПК України. Як убачається з матеріалів спадкової справи №45/2015 після смерті спадкодавця позивач [PERSON] 28 січня 2015 року звернулася в Пяту Львівську державну нотаріальну контору зі заявою про прийняття спадщини за заповітом на спадкове майно, що належало спадкодавцю, а саме 1/2 частка будинку № 19а по вул. С.Величка в м. Львові /Т-1 а.с.55/. У матеріалах спадкової справи та даної цивільної справи відсутні будь-які належні та допустимі доказі, які б вказували на наявність інших спадкоємців за заповітом, які прийняли спадщину. Позивач отримала довідку від ОКП «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» № 1/840 від 02 лютого 2015 року, в якій зазначено, що згідно інвентаризаційних матеріалів станом на 29 грудня 2012 року будинок № 19а по вул. С.Величка в м. Львові зареєстровано за [PERSON] -1/2; [PERSON] 1/2 на підставі договору дарування посвідченого Другою Львівською державною нотаріальною конторою 16 травня 2002 року. Згідно з рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 17 січня 2006 року договір дарування від 16 травня 2002 року визнано частково недійсним. Зареєстровано за [PERSON] (прим.№№ 1-3/14 кв.м., 1-2/9,7 кв.м., 1-1/6,8 кв.м.), що складає 13/50 реальних часток. На 37/50 реальних часток реєстрація права власності не проводилася /Т-1 а.с.63 зворот/. Державний нотаріус Пятої Львівської державної нотаріальної контори [PERSON] листом № 2613/02-14 від 22 серпня 2018 року відмовила позивачу [PERSON] у видачі свідоцтва про право спадщини за заповітом, мотивуючи це тим, зокрема, що із довідки бюро технічної інвентаризації № 1/840 від 02 лютого 2015 року вбачається відсутність у [PERSON] (спадкодавця/померлого) прав щодо будинку № 19а по вул. С.Величка в м. Львові, а також, те, що не скасована ухвала суду від 19 травня 2015 року про забезпечення позову, яка була постановлена у цивільній справі № 462/3321/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] (треті особи: [PERSON], [PERSON], приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу [PERSON]А.) про визнання заповіту недійсним та усунення від права на спадкування /Т-1 а.с.244,245/. Право власності особи набувається на підставах, що не заборонені законом зокрема із правочинів ( частина 1\~статті 328 ЦК України). За правилами частини 1\~статті 1268 ЦК України\~спадкоємець за заповітом\~чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно із частиною 1\~статті 1269 ЦК України\~спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини\~не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини, для прийняття якої встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша\~статті 1270 цього Кодексу). Частиною 5\~статті 1268 ЦК України\~встановлено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, яким згідно із частиною другою\~статті 1220 цього Кодексу\~є день смерті особи. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина 3\~статті 1296 ЦК України\~), а лише обмежує його право на розпорядження спадщиною. Відповідно до пункту 62\~\~ Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженої\~наказом Міністерства юстиції від 3 березня 2004 року № 20/5\~\~право власності на житловий будинок, квартиру, дачу, садовий будинок, гараж, інші будівлі і споруди може бути підтверджено,\~\~зокрема, свідоцтвом про право на спадщину. Отже, системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку. Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 06 липня 2016 року № 6-3095цс15. Таким чином, позивач [PERSON], яка вчасно звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом, є власником 37/100 частин будинку № 19а по вул. С.Величка в м. Львові, яка за життя належала спадкодавцю, а відтак вона має право володіти й користуватися цією частиною, проте через відсутність свідоцтва про право спадщини за заповітом та реєстрації такого права обмежена у праві розпорядження належним їй майном. Власником інших 37/100 частин є відповідач [PERSON], а 13/50 частин третя особа [PERSON]. Правовий режим спільної часткової власності визначається\~главою 26 ЦК України\~з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування і розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених повноважень мають рівні права. Частиною 1\~статті 383 ЦК України\~встановлено, що власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Згідно із частиною 1 статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. За таких обставин, суд вважає, що позивач має право на користування жилим будинком № 19а по вул. С.Величка в м. Львові як спадкоємець власник 37/100 частин зазначеного будинку, яка належить їй та захищається нормами статей 150 ЖК України та 383, 391 ЦК України. Суд критично ставиться до твердження представника відповідача про те, що відповідачі не створюють позивачу перешкод у користуванні 37/100 частинами будинку № 19а по вул. С.Величка в м. Львові, оскільки вказані твердження спростовуються матеріалами справи, зокрема актом державного виконавця Залізничного відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції [PERSON] від 20 березня 2015 року, який під час виконання ухвали Залізничного районного суду м. Львова від 11 березня 2015 року про забезпечення позову, яка була постановлена судом у межах даної справи, встановив, що його, за участю позивача, в присутності потятих відповідачі до помешкання за адресою: м. Львів, вул. С.Величка,19а не впустили, хоча належним чином були повідомлені про час і місце примусового виконання ухвали суду, а також, зверненням позивача до Залізничного ВП ГУНП у Львівській області, яке було зареєстроване в журналі обліку № 12936 від 24 грудня 2014 року /а.с.64,65 виділених матеріалів/. Ураховуючи наведене, суд прийшов до висновку, що позовна вимога про зобовязання відповідачів не чинити перешкоди позивачу у користуванні спадковим майном - 37/100 частинами будинку № 19а по вул. С.Величка в м. Львові є підставною та підлягає до задоволенню. Щодо позовної вимоги про визнання за позивачем право власності на 37/100 частин спірного будинку в порядку спадкування за заповітом, то така вимога також підлягає задоволенню, з огляду на таке. У пункті 23\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня\~2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування»\~судам роз'яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту у судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (стаття 392 ЦК України). Таким чином, з урахуванням положень\~статей 1296-1299 ЦК України\~питання про право спадкоємця на спадкове майно вирішується судом у разі невизнання такого права чи відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину. Зазначена правова позиція повністю узгоджується з позицією, яка викладена у постанові Верховного Суду від 18 жовтня 2018 року у справі № 185/8374/15-ц. Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 03 лютого 2017 року в цивільній справі № 462/3321/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] (треті особи: [PERSON], [PERSON], приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу [PERSON]А.) про визнання заповіту недійсним та усунення від права на спадкування було ухвалено у задоволені позову відмовити /Т-1 а.с.110-114/. Суд, аналізуючи зміст вищевказаного рішення суду, приходить до висновку про голослівність тверджень представника відповідача [PERSON] адвоката [PERSON] про те, що відсутні докази, які б свідчили про те, що відповідачі у даній справі не визнають право позивача [PERSON] на спадкове майно, яке залишилося після смерті її батька, з огляду на наступне. Зі змісту рішення Залізничного районного суду м. Львова від 03 лютого 2017 року вбачається, що [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що вона вважає, що на момент укладення заповіту на користь [PERSON] батько останньої не міг правильно розуміти значення своїх дій та керувати ними, а тому волевиявлення [PERSON] при складенні заповіту не було вільним і не відповідало його волі. Таким чином, вищевказана позиція [PERSON] однозначно свідчить про те, що вона не визнає право позивача [PERSON] на спадкове майно, яке залишилося після смерті спадкодавця. У матеріалах даної цивільної справи відсутні будь-які належні та допустимі докази, які б свідчили про те, що відповідач [PERSON] змінила свою позицію відносно прав позивача на спадкове майно. Крім того, представник відповідача адвокат [PERSON] у судовому засіданні заперечив проти позовних вимог [PERSON] про визнання право власності на спадкове майно та просив у задоволені таких відмовити. За таких обставин, суд вважає, що факт того, що відповідачі не визнають право позивача на спірне спадкове майно знайшов своє підтвердження у судовому засіданні. Беручи до уваги, що позивач вчасно подала заяву про прийняття спадщини, отже вважається такою, що прийняла її (стаття 1272 ЦК України), а до суду звернулася з уточненими вимогами саме через неможливість отримати свідоцтво про право на спадщину в звязку з позицією нотаріуса, яка вважає, що відсутні правовстановлюючі документи на спадкове майно, тобто в звязку з відсутністю умов одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, про що їй було повідомлено нотаріусом, а також, враховуючи той факт, що відповідачі, зокрема, і співвласник будинку по вул. С.Величка,19а у м. Львові Плечій [PERSON] не визнають право позивача н спадкове майно, суд приходить до висновку про підставність позовної вимоги про визнання права власності за позивачем на спадкове майно у судовому порядку. Оскільки судом достовірно встановлено, що частка померлого [PERSON] у будинку по вул. С.Величка,19а у м. Львові становила 37/100, то суд вважає, що за позивачем слід визнати право власності на 37/100 частин у вищевказаному будинку. Враховуючи наведене, суд, дослідивши докази по справі в їх сукупності, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі. Крім того,

Outcome: approved