Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-04 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить розірвати шлюб між нею та відповідачем. В обгрунтування заявлених позовних вимог покликається на те, що через несумісні характери та різні погляди на життя між нею та чоловіком постійно виникають суперечки, які закінчуються сварками. Спільних відносин не підтримують, хоча проживають в одній квартирі. Намагання налагодити сімейні стосунки результату не дали. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала повністю та з аналогічних підстав. Пояснила, що відповідач не поважає її, принижує при батьках та дітях. Живуть в одній квартирі, але кожен своїм життям, бо не можуть знайти спільної мови. Чоловік намагався змінитися, але не надовго. Перебувати надалі в шлюбі з відповідачем не бажає, оскільки ніяких почуттів до нього в неї не залишилося. Просить позов задовольнити. Відповідач позов не визнав та вважає, що шлюб має бути збережений, оскільки він старається робити все необхідне для сімї, але дружині все не так. Все, що зазначила позивач, не відповідає дійсності. Вона вже понад три роки самостійно вирішує всі майнові питання, витрачає заробіток без його згоди, взяла кредит у банку. Просить в задоволенні позову відмовити. Суд, заслухавши пояснення сторін, зясувавши обставини та дослідивши представлені у справі докази, дійшов таких висновків. Суд встановив, що сторони перебувають в шлюбі, зареєстрованому 21 квітня 1989 року Відділом ДРАЦС Рівненського міського управління юстиції, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії І-ГЮ № 103438. Від подружнього життя мають двох спільних повнолітніх дітей. З пояснень позивача встановлено, що сторони тривалий час не проживають як подружжя, спільного господарства не ведуть. Наміру поновлювати спільне сімейне життя з відповідачем позивач не має та примиритися не бажає. Враховуючи намір відповідача зберегти сімю та примиритися з позивачем, суд надавав сторонам тримісячний строк для примирення, який позитивних наслідків не мав. Відповідно до ст.24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сімю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Добровільність шлюбу є однією з основних його засад. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірвання шлюбу буде примушуванням до шлюбу та шлюбних відносин, що є неприпустимим. Враховуючи, що причини, які спонукають позивача наполягати на розірванні шлюбу, обґрунтовані, бажання розірвати шлюб відповідає її дійсній волі, подальше спільне життя подружжя суперечить її інтересам, відсутні підстави для вжиття додаткових заходів для примирення подружжя, суд дійшов висновку, що збереження шлюбу за таких обставин є недоцільним. На підставі наведеного та

Outcome: approved