Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-29 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням. Свої вимоги мотивує тим, що є власником квартири [ADDRESS] . Зазначає, що квартира належить їй на праві приватної власності, оскільки вона придбана нею до укладення шлюбу з відповідачем. Відповідач по справі був її чоловіком, він був зареєстрований в даному житловому приміщенні. Після розірвання шлюбу у травні 2014 році відповідач у житловому будинку не проживає, фактичне місце проживання його невідомо. Вважає, що відповідач вибув з житлового приміщення добровільно, проживає на даний час за іншою адресою, то просить суд, визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування квартирою [ADDRESS] . Представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримав. Відповідач в судове засідання не з`явився, а тому судом згідно вимог ст. 280 ЦПК України ухвалено заочне рішення. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 22.12.2007 року, довідкою житлово-будівельного кооперативу № 8 від 27.04.1994 року (а.с. 4, 7). Як зазначає позивач у позовній заяві, то в квартирі зареєстровано місце проживання [PERSON] , її колишнього чоловіка. Проте, відповідач не проживає у квартирі, комунальні послуги не сплачує, не бере участі в її утриманні, особистих речей його там немає, проживає з 2014 році за іншою адресою, місце його проживання на даний час невідоме. Суд вважає, що в даному випадку, підлягають застосуванню положення статей 317, 319, 391 та 405 ЦК України, ст. 156 ЖК України, які визначають права власника майна, та регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Такий правовий висновок здійснено судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України у справі № 6-2931цс16 від 15.05.2017, та висновки Верховного Суду щодо застосування норм права до спірних правовідносин, відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України, підлягає врахуванню судами при ухваленні рішення. Так, за статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь - які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь - яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Оскільки в ході судового розгляду встановлено, що відповідач [PERSON] не проживає у квартирі з 2014 року, тобто не використовує надане право поживання в ньому з власної волі, отже за положеннями ч. 2 ст. 405 ЦК - втратив право на користування цим житлом через відсутність без поважних причин понад 1 рік. Таким чином, проаналізувавши зібрані і досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення.

Outcome: approved