Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-08 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить визначити право постійного користування жилим приміщенням, а саме квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS], посилаючись на те, що вона з березня 2012 року перебувала у цивільному шлюбі з [PERSON] та проживала у вищезазначеній квартирі, яка не була приватизована. Після смерті чоловіка вона виявила бажання отримати у власність вказану квартиру. В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити, з підстав, викладених у позові. Представники відповідача та третьої особи в судовому засіданні просили відмовити у задоволенні позову. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі та дослідивши матеріали справи, з урахуванням меж заявлених позовних вимог, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить до власності територіальної громади м. Житомира. Статтею 58 ЖК Української РСР передбачено, що на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Згідно зі ст. 61 ЖК Української РСР, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на імя якого видано ордер. Відповідно до ст.63 ЖК Української РСР, предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок. Права і обовязки членів сімї наймача визначені ст.64 ЖК Української РСР. Члени сімї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обовязки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сімї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобовязаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сімї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сімї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сімї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обовязки, як наймач і члени його сімї. У відповідності до пункту 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року №2, вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен зясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сімї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сімї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, як розяснив Пленум Верховного Суду України в п.15 постанови від 01.11.1996 року №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сімї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Однак відсутність письмової згоди членів сімї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду. Позивач зазначає, що вона та [PERSON], який помер 08.06.2017 ркоу, вели спільне господарство, придбали майно, сплачували за комунальні послуги. Разом з тим, позивач не вказує в своїй позовній заяві, чи була згода [PERSON] на вселення її в спірну квартиру, чи пропонувала вона або [PERSON] звернутись до комунального виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства з питання її реєстрації у квартирі. Натомість в судовому засіданні встановлено, що позивач з 05.08.2011 року зареєстрована за місцем проживання за адресою: [INFO]. Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів ведення з [PERSON] спільного господарства та проживання у спірній квартирі з березня 2012 року, придбання майна, речей, оплати комунальних послуг, встановлення факту спільного проживання за рішенням суду. Письмові заяви сусідів, що містяться в матеріалах справи не є належними та допустимими доказами підтвердження факту спільного проживання, оскільки не надано копій їх паспортів, що дозволили б встановити їх проживання в одному будинку, де розташована спірна квартира та вказані особи не допитувалися в судовому засіданні в якості свідків. Враховуючи вищенаведене позовні вимоги є необгрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення у повному обсязі.

Outcome: dismissed