Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-25 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить визнання недійсним договір куплі-продажу №7442/2016/13209718 від 18.10.2016 транспортного засобу VOLKSWAGEN Transporter, реєстраційний номер [NUMBER], 1999 року випуску, укладений між [PERSON] та [PERSON] за посередництва Територіального сервісного центру №7442 Регіонального сервісного центру МВС в Чернігівській області; визнати за нею - [PERSON] та [PERSON] право власності за кожним на Ѕ частину вище згаданого автомобіля, а також стягнути з відповідачів судові витрати. В обґрунтування\~заявлених вимог\~посилається на\~те,\~що з\~ відповідачем\~з 30.05.2009\~ перебувала\~в зареєстрованому\~шлюбі,\~який було\~розірвано рішення\~Прилуцького міськрайонного\~суду Чернігівської\~області від\~25.01.2017,яке набрало законної сили 07.02.2017. За час перебування в шлюбі сторонами за спільні сумісні кошти було придбано транспортний засіб автомобіль VOLKSWAGEN TRANSPORTER, д.р.н. СВ0960В, який було зареєстровано на ім'я відповідача - [PERSON], що підтверджується обліковою карткою № 76781245 від 19.11.2015, який являється об»єктом права спільної сумісної власності подружжя. Однак, як стало відомо позивачці, 18.10.2016 [PERSON]В.(під час спільного проживання), без її відома та згоди уклав договір купівлі-продажу відповідно до якого ніби-то продав вказаний транспортний засіб за 40000,00 грн своїй рідній сестрі [PERSON], здійснивши перереєстрацію вказаного транспортного засобу на нового власника. Відповідний договір був укладений у ТСЦ 7442 РСЦ МВС в Чернігівській області та видано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу на нового власника. Ввжажаючи,\~даний договір\~таким,\~що укладений\~з порушенням\~ряду норм\~Сімейного та\~Цивільного кодексів\~України,\~а відтак\~має бути\~визнаний недійсним, в зв»язку з чим позивачка звернулася до суду із відповідним позовом. 19.12.2018 [PERSON] подав відзив на позовну заяву в якому просить повністю відмовити в задоволенні позову, посилаючись на ті обставини, що [PERSON] у період перебування в шлюбі знала про продаж даного автомобіля, та що нею вже раніше подавався позов до суду про визнання права власності на Ѕ його частину та стягнення грошової компенсації, який було залишено без задоволення. 29.12.2018\~позивач [PERSON]\~надала заперечення\~на відзив,\~посилаючись на\~ті обставини,\~що спірний\~автомобіль ними\~було придбано\~ще в\~період шлюбу\~і тому\~він є\~спільною сумісною\~власністю.\~При подачі\~позову про\~розірвання шлюбу,\~який був\~поданий [PERSON]\~28.11.2016,\~останній вказав,\~що шлюбні\~відносини між\~подружжям було\~припинено 20.09.2016,\~а їй\~стало відомо\~про договір\~купівлі-продажу\~18.10.2016.Спірний договір укладено між близькими родичами та спрямовано на фіктивний перехід права власності на автомобіль до близького родича. Крім того, оскільки даний договір купівлі-продажу автомобіля було укладено між близькими родичами - сестрою, остання не могла не знати про те, що спірний автомобіль належить на праві спільної сумісної власності подружжю, і що її брат, який відчужує транспортний засіб не проживає разом зі своєю дружиною та не отримав на це згоди дружини, що свідчить про мету відповідачів уникнути його поділу у разі заявлення позивачем вимог про поділ майна подружжя у зв'язку із розірванням шлюбних відносин, що свідчить про порушення [PERSON] права власності позивача на спірний автомобіль. Те, що [PERSON] продовжує користуватися даним транспортним засобом також свідчить про фіктивність оспорюваного правочину, який має бути визнаний судом недійсним та за позивачкою має бути визнано право власності на Ѕ частину спірного автомобіля. Твердження відповідача про існування в суді аналогічного позову не є правильним, оскільки нею не подавався позов про той самий предмет і з тих самих підстав. Сторона позивача у судовому засіданні повністю підтримала свої вимоги, посилаючись на обставини, викладені у позові та у відповіді на відзив. Сторона відповідача у суді позову не визнає, посилаючись на обставини викладені у відзиві. [PERSON] запевнив, що позивачка знала про продаж спірного автомобіля, оскільки ними сумісно було прийняте рішення про продаж такого, і бажання його купити виникло в його сестри [PERSON], яка на даний час перебуває за межами України. Вислухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши та проаналізувавши докази по справі в їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позову з наступних підстав.\~ Як вбачається з матеріалів справи, та було встановлено судом, [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі з 30 травня 2009 року. Згідно рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 25 січня 2017 року шлюб між ними було розірвано, рішення суду набрало законної сили 07.02.2017 (а.с.11-12). Згідно облікової\~картки №76781245\~від 19.11.2015\~вбачається,\~що [PERSON] був власником транспортного засобу VOLKSWAGEN\~Transporter,\~реєстраційний номер\~[NUMBER], 1999 року випуску. Тобто право власності на вказаний автомобіль було зареєстровано за [PERSON] у період шлюбу (а.с.17). Згідно зі ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ч.ч.1-3 ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України\~від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. За змістом статей\~69,\~70 СК України\~дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Як роз'яснено в пунктах 23, 24\~постанови Пленуму Верховного Суду України\~від\~21\~\~ грудня\~\~ 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті\~60,\~69 СК України, частина третя\~статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої\~статті 325 ЦК України\~можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Згідно облікової картки №104102548 від 18.10.2016 вбачається, що транспортний засіб VOLKSWAGEN\~Transporter,\~реєстраційний номер\~[NUMBER], 1999\~року випуску було перереєстровано на [PERSON], [INFO], яка згідно запису акту про народження №10 є рідною сестрою відповідача [PERSON], [INFO] (а.с.17, 37-38). Відповідно до довідки начальника Територіального сервісного центру №7442 Регіонального сервісного центру МВС в Чернігівській області від 09.03.2017 вбачаться, що згідно комп'ютерного обліку ТСЦ, вартість автомобіля VOLKSWAGEN Transporter, реєстраційний номер [NUMBER], що зареєстрований на імя [PERSON], згідно договору купівлі-продажу становить 40000,00 грн (а.с.13). Проте, згідно висновку експерта №С-403 від 24.10.2017 ринкова вартість автомобіля VOLKSWAGEN Transporter, реєстраційний номер [NUMBER], 1999 року випуску становить 78629,43 грн (а.с.14-16). Відповідно до ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обовязків. Згідно ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. За змістом ч.5 ст.203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до вимог ст.215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Вимогами ст.216 ЦК України, встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за цим договором, не можуть здійснюватись та породжувати будь-які правові наслідки. Відповідно до змісту ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.\~\~ Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобовязань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням ч.1 та ч.5 ст.203 ЦК України, що за правилами ст.215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст.234 ЦК України. Згідно позовної заяви, поданої 28.11.2016 [PERSON] він просить розірвати шлюз із [PERSON], де вказує, що спільне подружнє життя припинено з 20 вересня 2016 року. Також у самій позовній заяві [PERSON] вказує про різне місце проживання з [PERSON] (а.с. 11). Як вбачається з матеріалів справи, спірний договір щодо продажу транспортного засобу було укладено 18.10.2016 в період коли сторони фактично у шлюбі не перебували, тобто відповідач не ставлячи до відома позивачку та без її згоди вчинив відчуження спірного автомобіля на користь своєї сестри. Спірний договір укладено між близькими родичами та спрямовано на фіктивний перехід права власності на автомобіль до близького родича, з метою приховання такого майна від майбутнього можливого поділу майна подружжя та без мети його реального виконання. Вказані обставини відповідачами не спростовано жодними належними та допустимими доказами. Отже, судом встановлено, згідно договору купівлі-продажу транспортного засобу від 18.10.2016, [PERSON], у період коли шлюбні відносини з [PERSON], вже були припинені, продав своїй сестрі [PERSON] автомобіль марки VOLKSWAGEN Transporter, реєстраційний номер [NUMBER], 1999 року випуску за 40000 грн, кошти, що є значно нижчими від дійсної вартості автомобіля. Вирученими коштами коштами розпорядився не в інтересах сім?ї. Посилання [PERSON] на те, що в суді вже розглядався позов між тими самими учасниками і з тих самих підстав і предмету позову який залишено без задоволення є помилковим, оскільки рішенням Прилуцького міськрайонного суду від 10.05.2018 позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], третя особа\~ [PERSON] про визнання майна спільним сумісним майном подружжя, визнання права власності на 1/2\~ його частину та стягнення грошової компенсації залишино без задоволення, в позові не ставилося вимоги про визнання недійсним договору куплі-продажу №7442/2016/13209718 від 18.10.2016 транспортного засобу VOLKSWAGEN Transporter, реєстраційний номер [NUMBER], 1999 року випуску, отже позова є не ідентичними. Позови вважаються тотожними тоді, коли в них співпадають сторони, предмет і підстави. У випадку зміни хоча б одного з цих елементів, позови не можна вважати тотожними, що позбавляє суд права закрити провадження у справі. Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, щодо якої він просить ухвалити рішення, а підставою - є обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Враховуючи наведене, вказаний правочин є фіктивним та визнається судом недійсним, а тому, в свою чергу, відповідні вимоги позивачки є обгрунтованими та такими що підлягають до задоволення. Позовна вимога в частині визнання права власності за кожним на 1/2 частину вище згаданого автомобіля підлягає задоволенню, оскільки такий дійсно є спільною сумісною власністю подружжя і частки майна дружини та чоловіка є рівними, за кожним з подружжя у відповідності до презумпції рівності часток в спільному майні подружжя, що забезпечить право на наступну реалізацію сторонами ухваленого рішення та у своїй сукупності відповідатиме принципу правової визначеності, на необхідності додержання якого, звертає увагу практика Європейського суду. На підставі ст.141 ЦПК України суд вважає, що оскільки позов задоволено, судові витрати по справі необхідно покласти на відповідачів, стягнувши з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] по 881,00 грн. судового збору.

Outcome: approved