Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-04 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON], третя особа: Служба у справах дітей при Дніпропетровській районній державній адміністрації про дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька. Під час розгляду справи позовні вимоги уточнила, обґрунтовуючи тим, що вона, [PERSON], перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 18 серпня 2007 р. по 16 липня 2014 р. Шлюб розірвано па підставі рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 16 липня 2014 року. Від шлюбу мають неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO]. В даний час дитина проживає з [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. Позивач матеріально утримує та належним чином піклується про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. З часу розірвання шлюбу відповідач участі у вихованні та догляді за дитиною не бере, розвитком дитини не цікавиться, матеріальна допомога на утримання та розвиток дитини сплачується на підставі рішення суду про стягнення аліментів. Більш того, відповідач безпідставно чинить перешкоди позивачці у здійсненні нею заходів, спрямованих па покращення здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Зокрема, відповідач відмовляється надати у передбаченому законодавством України порядку дозвіл на виїзд малолітнього [PERSON] за кордон для відпочинку та оздоровлення останнього. Дане твердження підтверджується тим, що 11 травня 2018 року Позивачем було направлено Запрошення до [PERSON] та його представника [PERSON], яким Позивачка запрошувала Відповідача разом із його представником явитися до приватного нотаріуса Міщенко Марини Вікторівни 17 (сімнадцятого) травня 2018 року на 14 год. 00 хв. або в інший час в цю дату за адресою: 49000, м. Дніпро, вул. Паторжинського, буд. 18Б щодо вирішення питання про надання дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітнього сина - [PERSON] за кордон в період з 10 серпня 2018 року по 31 серпня 2018 року до Туреччини з метою відпочинку та оздоровлення з його матір'ю [PERSON], але ні [PERSON], ні його представник не з'явилися у зазначену дату. Водночас, син [PERSON] часто хворіє застудними захворюваннями, для лікування та профілактики яких, за рекомендаціями лікарів, необхідне періодичне перебування дитини на морському узбережжі. Крім того, виїзд дитини за кордон вочевидь сприятиме розширенню світогляду дитини та добре позначиться па її духовному та інтелектуальному розвитку як особистості. Але не зважаючи на це, відповідач, безпідставно не надає згоди на виїзд дитини за межі України. При цьому жодних вагомих аргументів, які б пояснювали та обґрунтовували його відмову, він не наводить. [PERSON] вважає, що така позиція відповідача, шкодить інтересам [PERSON] та не сприяє його всебічному та гармонійному розвитку, порушує право дитини на повний та гармонійний розвиток її особистості та вказує на зловживання відповідачем своїми батьківськими правами. Просить суд надати громадянці України - [PERSON] ([INFO], паспорт громадянина України для виїзду за кордон [NUMBER], номер паспорта [NUMBER], орган, що видав - 1201, паспорт громадянина України з безконтактним носієм [NUMBER], орган видачі - 1244, дата оформлення 05.07.2017, РНОКПП [NUMBER], реєстрація місця проживання [NUMBER]) дозвіл на виїзд громадянина України [PERSON] ([INFO], паспорт громадянина України для виїзду за кордон [NUMBER], номер паспорта [NUMBER], орган видачі - 1244, дата видачі 25.04.2018, РНОКПП [NUMBER]) за кордон у супроводі [PERSON] із України до Республіки Туреччини або Арабської Республіки Єгипет без нотаріального посвідчення згоди батька [PERSON] ([INFO] РНОКПП [NUMBER]) на період з 01 жовтня 2018 року по 31 жовтня 2018 року. Допустити негайне виконання рішення суду. Судові витрати покласти на відповідача. Представник відповідача не погодившись з позовною заявою надала відзив на позов, в якому просила у задоволенні позовних вимог відмовити. Та зазначила, що відповідач не заперечує проти виїзду сина за кордон для інтелектуального, морального культурного та естетичного розвитку і задоволення, має намір та бажання матеріально сприяти у таких поїздках, але категорично не погоджується з тим, що позивачем у позові не зазначено конкретно країну світу в яку необхідно надати дозвіл на виїзд дитини та на який термін, з якою метою. Крім того, не погоджується з тим, що позивач вказала, нібито відповідач безпідставно не надає дозвіл, хоча він не ухиляється від спілкування з сином та колишньою дружиною, відповідає на телефонні дзвінки та не заперечує проти надання нотаріально посвідченої згоди на виїзд сина до погоджених сторонами країн та термін. Крім того, ст.. 430 ЦПК України не передбачено негайного виконання судового рішення даної категорії. Позивач та її представник [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову. Представник третьої особи Служби у справах дітей при Дніпропетровській районній державній адміністрації [PERSON], до початку судового засідання надав суду заяву про розгляд справи без її участі, у вирішенні даного питання покладається на розсуд суду. Суд, заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи і оцінивши їх в сукупності, прийшов до наступного висновку. Встановлено, що сторони мають сина [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серія [NUMBER] виданого Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції 23.12.2018 p., актовий запис № 1953. На підтвердження своїх позовних вимог позивач надала копію письмового запрошення від 11.05.2018 року (а.с.18), в якому запрошувала відповідача з'явитися до приватного нотаріуса Міщенко Марини Вікторівни 17.05.2018 року на 14.00 год. або в інший час на цю дату, де буде вирішуватися питання щодо надання дозволу на тимчасовий виїзд їхнього сина за кордон в період з 10 серпня 2018 року по 31 серпні 2018 року з метою відпочинку та оздоровлення та підтвердження направлення даного запрошення (а.с.19-20). Згідно ч.2 ст.141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно ч.2 ст.150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно з ч.3 ст.313 ЦК України фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. У випадку, якщо фізична особа не досягла шістнадцяти років, вона має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно зі ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися в супереч інтересам дитини. Відповідно до ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Відповідно до ч.1 ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Відповідно до ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно ч.7 ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. На підставі ч.8 ст.7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» врегульовано порядок здійснення громадянами України права на виїзд з України та в'їзд в Україну, порядок оформлення документів та зарубіжних поїздок. Пунктом 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57, встановлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: в т.ч. і рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. З огляду на викладене діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітніх дітей за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Матеріали справи свідчать, що позивачка зверталася до відповідача з письмовою заявою на його адресу про надання дозволу на виїзд дитини за кордон, однак останній до цього часу дозволу у передбаченому законодавстві порядку не надав. Судом не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд малолітньої дитини за межі України для тимчасового перебування за кордоном, виїзд дитини носить тимчасовий характер, має на меті відпочинок та оздоровлення і не пов'язаний з визначенням місця проживання дитини чи її еміграцію. Враховуючи інтереси дитини, конституційний принцип охорони дитинства, встановлений ч.3 ст.51 Конституції України, виходячи зі встановлених судом обставин, з урахуванням віку дитини на час розгляду справи (повних дев'ять років), суд приходить до висновку, що надання позивачці дозволу на тимчасовий виїзд малолітньої дитини за кордон без згоди батька, в супроводі матері, відповідатиме інтересам дитини, сприятиме зміцненню її здоров'я та не порушує права та інтереси відповідача. Надання дозволу на період, про який просить позивач, суд вважає можливим, виходячи з конфліктів сторін у справі між собою, внаслідок чого відповідач відмовляється надавити дозвіл на виїзд малолітнього сина, що негативно відображається на інтересах дитини, та не позбавить права відповідача брати участь у вихованні та утриманні дитини. Відповідач на спростування доводів та доказів сторони позивача своїх доказів суду не надав. Вказані обставини дають суду підстави зробити висновок, що, з урахуванням інтересів дитини, надання за рішенням суду дозволу на виїзд з України дитини з позивачем без згоди та супроводу батька не буде суперечити вищевказаним нормам матеріального права, змісту положень ст.ст.141, 157 СК України, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини. В зв'язку з чим суд приходить до висновку, що вимоги щодо надання дозволу на виїзд малолітнього [PERSON], 04.12.2018 року за межі України без згоди батька [PERSON] засновані на законі, є обґрунтованими та знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду, а відтак підлягають задоволенню. Що стосується вимоги позивача про допущення до негайного виконання рішення суду, суд не знаходить підстав для їх задоволення, оскільки ст.. 430 ЦПК України визначено вичерпний перелік категорій справ в яких суд допускає негайне виконання рішень, серед якого відсутня така справа, як надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини, тому у її задоволенні слід відмовити. Відповідно до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача повинно бути стягнено судові витрати у розмірі 704,80 грн., понесені позивачем при подачі позовної заяви на сплату судового збору. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Outcome: partial