Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-29 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], Приватного нотаріуса [PERSON] про виселення та відшкодування шкоди. Посилалася на те, що [PERSON] проживала [INFO], вказана квартира перебувала у власності останньої. 17.06.1998 року [PERSON] померла, вона є її спадкоємцем за заповітом. Також зазначила, що 08.02.1996 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу спірної квартири, який 19.02.1996 року був зареєстрований в Чернівецькому комунальному обласному бюро технічної інвентаризації. Згодом 23.06.1999 року [PERSON] продала вже належну їй спірну квартиру [PERSON] Зазначений договір купівлі-продажу було посвідчено приватним нотаріусом [PERSON], який належним чином не перевірив правовстановлюючі документи [PERSON] на спірну квартиру та незаконно надав дозвіл на відчуження її квартири. Крім того, вказувала на те, що 10.09.2014 року Державним реєстратором було зареєстровано її право власності на квартиру №2, що по вул.Салтикова-Щедріна,23 м.Чернівці. Тому вважає, що її права власника майна були порушені. Просила визнати недійсною угоду, укладену між [PERSON] та [PERSON], що була посвідчена приватним нотаріусом [PERSON]; повернути у її власність квартиру №2, що по вул.Салтикова-Щедріна, 23 м.Чернівці, виселивши із неї [PERSON], а також стягнути з відповідачів на її користь 500000 гривень на відшкодування майнової шкоди. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позов підтримала та підтвердила викладені в ньому обставини. Просила позов задовольнити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов не визнала. Пояснила, що вона є законною власницею квартири, що по вул.Салтикова-Щедріна, 23/2 м.Чернівці. Просила відмовити у задоволенні позову. Представник відповідача у судовому засіданні також позов не визнала з підстав, викладених у поданих до суду запереченнях. Просила відмовити в задоволенні позову. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутності, в якій позов не визнав, просив відмовити в задоволенні позову. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявилась, хоча належним чином була повідомлена про час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомила. Відповідач [PERSON] також у судове засідання не зявився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов необґрунтований та задоволенню не підлягає з наступних підстав. Так, судом встановлено, що 27.12.1991 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири №2, що по вул.Салтикова-Щедріна, 23 м. Чернівці (а.с.5). В подальшому, 08 лютого 1996 року [PERSON] продала вказану квартиру [PERSON], що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 08.02.1996 року (а.с.9-10). 23.06.1999 року [PERSON] в свою чергу продала квартиру №2, що по вул.Салтикова-Щедріна, 23 м. Чернівці Сіржант [PERSON], що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 23.06.1999 року (а.с.4). Вказаний договір було посвідчено приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в Чернівецькому комунальному обласному бюро технічної інвентаризації 24.06.1999 року (а.с.4). Відповідно до ст.328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ч.2 ст.331 Цивільного кодексу України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] у визначеному законом порядку набула право власності на квартиру №2, що по вул.Салтикова-Щедріна, 23 м.Чернівці. Судом також встановлено, що 29.10.1999 року нотаріусом було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, згідно якого спадкоємцем зазначеного в заповіті майна [PERSON], яка померла 17.06.1998 року є [PERSON]. Спадкове майно, на яке видане це свідоцтво складається з однокімнатної квартири за №2, житловою площею 22,30 кв.м., загальною площею 52,20 кв.м., що знаходиться в м. Чернівці на вул.Салтикова-Щедріна, в будинку №23 (а.с.6). В подальшому рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 07.04.2000 року, позов [PERSON] було задоволено. Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом видане Першою Чернівецькою державною нотаріальною конторою на [PERSON], що стосується квартири [ADDRESS]. Усунути перешкоди в користуванні нею, виселивши [PERSON] з квартири [ADDRESS]. Зазначене рішення суду є чинним та набрало законної сили. Посилання позивача в якості підстави для задоволення позову на витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 11.09.2014 року (а.с.8) не можуть бути прийняті до уваги з огляду на наступне. Так, постановою Чернівецького окружного адміністративного суду від 10.03.2015 року адміністративний позов [PERSON] було задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора Реєстраційної служби Чернівецького міського управління юстиції Чернівецької області [PERSON] про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №15716909 від 11.09.2014 року щодо реєстрації права приватної власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] Вказану постанову суду першої інстанції ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 21.05.2015 року було залишено без змін. Таким чином, на час розгляду справи судом постанова суду від 10.03.2015 року є чинною та набрала законної сили. Згідно ст.319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У відповідності із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. При цьому особа самостійно обирає спосіб захисту цивільного права. Таким чином, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права власності своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння. Разом із тим, судом встановлено, що [PERSON] не є та не була власницею квартири №2, що по вул.Салтикова-Щедріна, 23 м.Чернівці, а тому її права порушені не були. При вирішенні даного спору, суд також враховує положення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», якими закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Так у Рішенні Європейського Суду від 29.11.1991 року у справі «[PERSON] Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. На підставі наведеного, суд зауважує, що законний власник квартири №2, що по вул.Салтикова-Щедріна, 23 м.Чернівці, тобто [PERSON], має право сподіватись на можливість мирно користуватися своєю власністю. Щодо позовної вимоги про визнання недійсною угоди від 23.06.1999 року, яка була укладена між [PERSON] та [PERSON], суд зазначає наступне. Відповідно до ст.655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ч.1 ст.215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою ст.203 цього кодексу. Як видно із змісту ч.1, ч.3 ст.203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Як роз'яснено у п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Аналізуючи положення вказаної статті, суд зауважує, що будь-який правочин реалізується суб'єктом через його відповідне зовнішнє волевиявлення. Зовнішнє волевиявлення особи має відповідати його внутрішній волі. Вона має бути спрямована на досягнення відповідного юридичного наслідку, тому не можуть розглядатися як правочини ті фактичні дії особи, які не призводять безпосередньо до виникнення, зміни чи припинення цивільних прав та обов'язків. Таким чином, головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків. Основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору купівлі-продажу. Проаналізувавши положення оспорюваного правочину, суд приходить до висновку, що при укладенні договору купівлі-продажу від 23.06.1999 року були дотримані та виконані всі необхідні умови, які визначенні чинним законодавством для даного виду договору, і укладаючи оскаржуваний договір сторони мали на меті укласти саме договір купівлі-продажу. Виходячи з вище викладеного, а також враховуючи те, що укладений між сторонами договір купівлі-продажу від 23.06.1999 року не суперечить нормам цивільного законодавства, відповідає вільному волевиявленню та внутрішній волі учасників правочину, та спрямований на реальне настання правових наслідків, суд вважає, що відсутні передбачені ст.ст.203, 215, 235 ЦК України підстави для визнання вказаного правочину недійсним. Крім того, позивач звернулась до суду з позовною вимогою про стягнення з відповідачів на її користь 500000 гривень на відшкодування майнової шкоди. Відповідно до ч. ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Однак, як було встановлено судом, будь-яких неправомірних дій відповідачі відносно [PERSON] не вчиняли, а тому підстави для покладення на них обовязку по відшкодуванню майнової шкоди позивачу відсутні. Відповідно до вимог ст.ст.213, 215 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим, а за змістом має містити встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини. При встановленні фактів суд оцінює належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] необґрунтовані та задоволенню не підлягають. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed