Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-26 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] , в якому просить надати дозвіл на багаторазовий в`їзд/виїзд на тимчасово окуповану територію /з тимчасово окупованої території Донецької області на контрольовану територію України, перетин лінії зіткнення територій проведення Операції Об`єднаних сил, неповнолітній дитині - [PERSON] (ІПН [NUMBER] ), яка народилася [INFO] в м. Шахтарськ, Донецька область, Україна, свідоцтво про народження серії [NUMBER] , у супроводі матері [PERSON] (ІПН [NUMBER] ), що народилася у м. Шахтарськ, Донецька область, паспорт серії [NUMBER] , виданий Володарським РС ГУ ДМС України в Донецькій області 12 грудня 2014 року, без дозволу (згоди) та супроводу батька [PERSON] (ІПН [NUMBER] ), строком до виповнення [PERSON] 16-ти років, тобто включно по 05.08.2033, мотивований тим, що з26.11.2014 [PERSON] та [PERSON] , перебувають у шлюбі, зареєстрованому відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Володарського районного управління юстиції у Донецькій області. Від спільного шлюбу вони мають малолітню доньку [PERSON] , [INFO] . Відповідно до довідок про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, позивач разом із малолітньою дитиною [PERSON] зареєстровані та фактично проживають як внутрішньо переміщені особи за адресою: [ADDRESS] . Відповідач згідно довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи теж зареєстрований як внутрішньо переміщена особа за адресою: [ADDRESS] , але з вересня 2019 року за цією адресою фактично не проживає та з позивачем і їх спільною малолітньою дитиною жодних відносин не підтримує. На тимчасово окупованій території Донецької області у позивача є у приватній власності власне житло, придбане до реєстрації шлюбу з відповідачем - квартира за адресою: [ADDRESS] . Також у м. Шахтарськ Донецької області залишилися проживати батьки позивача та відповідача, які є відповідно бабусями та дідусями малолітньої дитини [PERSON] , та інші близькі родичі і знайомі сім`ї. З 01.12.2017 по 01.12.2018 відповідач надавав добровільну згоду своєю заявою, посвідченою приватним нотаріусом Мангушського нотаріального округу Донецької області Ковальовою М.В. на тимчасові багаторазові поїздки малолітньої дитини [PERSON] у межах України незалежно від того куди саме і з якою метою прямуватиме, виїзди та в`ізди з постійного місця проживання та з правом перетину будь-яких пропускних пунктів, постів, кордонів, у тому числі на поїздки до та з тимчасово окупованої території Донецької області у супроводі позивача. Відповідно до довідки Лікарсько-консультативної Комісії амбулаторії №1 Муніципальної установи «Шахтарський центр первинної медико-санітарної допомоги» від 29.01.2020р. №22/4, малолітня дитина [PERSON] стоїть на диспансерному обліку у педіатра, як часто і довго тривало хворіюча дитина, що потребує ії періодичного оздоровлення в санаторіях і медичних установах. Оскільки шлюбні стосунки між позивачем та відповідачем не склалися, відповідач як було зазначено вище, з вересня 2019 року покинув сім`ю і перервав будь-яке спілкування з позивачем та їх спільною малолітньою дитиною, то отримання від нього нотаріальної згоди на виїзд/виїзд малолітньої дитини на/з тимчасово окуповану(ої) територію(ії) України є об`єктивно неможливим. Тому у позивача виникла невідкладна потреба в оформленні перепустки на в`їзд малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] на непідконтрольну Україні тимчасово окуповану територію Донецької області (в тому числі м. Шахтарськ, м. Донецьк), а також виїзд дитини у зворотньому напрямку на підконтрольну українській владі територію України (в т.ч. до місця фактичного проживання та реєстрації як внутрішньо переміщеної особи за адресою: [ADDRESS] ). Мета таких поїздок - відвідування і спілкування дитини з близькими родичами (в т.ч. бабусями та дідусями, які бажають спілкуватися і брати участь у вихованні онуки), періодичний медичний огляд у лікаря-педіатра, в якого дитина перебуває на диспансерному обліку, а також оздоровлення дитини та відпочинок на узбережжі Азовського моря. У позивача не має мети вивезти малолітню доньку за кордон до іншої держави. Враховуючи, що позивач як мати, має право на самозахист дитини і несе повну відповідальність за її життя, здоров`я, та в`їзд доньки у супроводі позивача на тимчасово непідконтрольну територію Донецької області (в т.ч. м. Шахтарськ, м. Донецька) пов`язаний з необхідністю відвідування близьких родичів та власної домівки, а також лікаря-педіатра, в якого дитина перебуває на диспансерному обліку, що повністю відповідає інтересам неповнолітньої доньки, при тому, що нормами діючого законодавства не встановлено обмеження щодо в`їзду дітей на тимчасово окуповану територію, - у позивача наявні законні підстави для звернення до суду з позовними вимогами про надання дозволу її малолітній донці [PERSON] , [INFO] , на в`їзд/виїзд на/з тимчасово окуповану(ої) територію(ії) Донецької області, перетин лінії зіткнення територій проведення Операції об`єднаних сил у супроводі позивача без згоди батька [PERSON] , строком до виповнення дитиною 16-ти років, тобто включно по 05.08.2033. Ухвалою суду від 27.02.2020 було відкрито спрощене провадження у справі та справу призначено до розгляду. Позивач в судове засідання не з`явилася, надала до суду заяву про розгляд справи у їх відсутності. Заявлені позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила позов задовольнити з обставин зазначених в позовній заяві. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, але на адресу суду поверталися конверти з позначкою «адресат відсутній за вказаною адресою». Вислухавши представника позивача та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Володарського районного управління юстиції у Донецькій області 26.11.2014, [PERSON] зареєстрував шлюб з [PERSON] , про що складено відповідний актовий запис № 75 (а.с.12). Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого Мангушським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Донецькій області, [INFO] , у [PERSON] та [PERSON] , [INFO] народилася донька - [PERSON] , про що складено відповідний актовий запис № 53 (а.с.13). Відповідно до довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 27.09.2017 № 0000347311, [PERSON] , [INFO] , уродженка м. Шахтарськ, є внутрішньо переміщеною особою і фактично проживає за адресою: [ADDRESS] с [ADDRESS] (а.с. 18). Відповідно до довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 27.09.2017 № 0000347351, [PERSON] , [INFO] , уродженка м. Шахтарськ, є внутрішньо переміщеною особою і фактично проживає за адресою: [ADDRESS] с [ADDRESS] (а.с. 19). Відповідно до довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 28.11.2014 № 1451003375, [PERSON] , [INFO] , уродженця м. Шахтарськ, є внутрішньо переміщеною особою і фактично проживає за адресою: [ADDRESS] с [ADDRESS] (а.с. 20). Відповідно до довідки від 29.01.2020 № 12/4, виданої Шахтарським центром первинної медико-санітарної допомоги, який знаходиться на тимчасово окупованій території, [PERSON] , [INFO] , перебуває на « Д » обліку у педіатра та є дитиною, яка тривало та часто хворіє та потребує періодичного оздоровлення в санаторіях та медичних установах (а.с.24). Крім того, в судовому засіданні встановлено, що згідно витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 22045832 від 23.05.2014, [PERSON] має у приватній власності, на підставі договору купівлі-продажу, квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.21), що також підтверджується договором купівлі-продажу зазначеної квартири від 23.05.2014 (а.с.22). Також, встановлено, що [PERSON] згідно заяви від 27.09.2017, посвідченої приватним нотаріусом Мангушського районного нотаріального округу Донецької області Ковальовою М.В., надавав згоду його малолітній дитині [PERSON] , [INFO] , на тимчасові багаторазові поїздки у межах України незалежно від того куди саме і з якою метою прямуватиме, виїзди та в`їзди з постійного місця проживання та з правом перетину будь-яких пропускних пунктів, постів, кордонів, у тому числі на поїздки до та з тимчасово окупованої території Донецької області у період з 01.12.2017 по 01.12.2018 (а.с.23). Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України). Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Дитина, яка не досягла 14 років, повинна проживати у встановленому місці проживання, яке не може бути змінене самочинно як волею сторонніх осіб, так і волею якогось одного з її батьків. Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Визначення місця проживання малолітньої дитини за конкретною адресою унеможливлює маніпуляції з боку того з батьків, з ким буде проживати дитина, зокрема проживати де завгодно, унаслідок чого батько дитини не буде мати змоги брати участь у її вихованні. Відповідно до частини третьої статті 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно із частиною другою статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Пунктом 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (далі - Правила), передбачено виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску (підпункт 1 пункту 4 Правил). Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Виходячи з положень зазначених норм матеріального права дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Надання такого дозволу на постійне проживання малолітньої дитини без згоди та супроводу батька суперечить чинному законодавству, що визначає рівність прав та обов`язків батьків щодо виховання дитини, що може призвести до фактичного позбавлення батька дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею. Крім того, пунктом 5.1.1 Тимчасового порядку контролю за переміщенням осіб через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей, затвердженого наказом першого заступника керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України (керівника Антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей) від 14.04.2017 № 222 - ог в`їзд на тимчасово неконтрольовану територію дітей, які не досягли 16-річного віку, здійснюється з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 № 57. Згідно із підпунктом 1 пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Враховуючи наведене, у разі відсутності згоди одного з батьків питання про виїзд неповнолітнього за кордон, вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з`ясуванням питання про державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування дитини у цій державі, строку та мети виїзду. Дозвіл на виїзд дитини за межі України без згоди батька не позбавленого батьківських прав надається кожного разу окремо (тобто на кожен виїзд), при цьому в дозволі зазначається країна, місце перебування та строк, на який дитина буде знаходитись за кордоном. Крім того, надання дозволу на виїзд дитини на тимчасово окуповану територію України строком до її повноліття, як того просить позивач, суперечить нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов`язків батьків відносно виховання дітей, фактично позбавляє батька можливості брати участь у вихованні дитини і навпаки спілкування дитини з батьком, що може зашкодити інтересам дитини. Також м. Шахтарськ є тимчасово окупованою територією України і виїзд дитини на окуповану територію не може гарантувати безпеку дитині, яка не перебуває під захистом держави. Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Суд виходить із того, що дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення, а надання такого дозволу на виїзд малолітньої дитини без згоди та супроводу батька суперечить чинному законодавству, що визначає рівність прав та обов`язків батьків щодо виховання дитини, що може призвести до фактичного позбавлення батька дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею. Також слід зазначити, що ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Посилання представника позивача на те, що внаслідок ненадання відповідачем згоди на виїзд дитини до непідконтрольної Україні тимчасово окупованої території Донецької області, а саме м. Шахтарськ, дитина позбавлена спілкування з бабусею та дідусем, які там проживають, та не можуть брати участь у вихованні онуків, суд до уваги не приймає, оскільки згідно положень ст. 263 СК України, спір щодо участі баби, діда у вихованні дитини вирішується судом відповідно до ст. 159 СК України. Також представник позивача не надала належних та допустимих доказів на підтвердження того, що зверталася до відповідача з вимогою надати нотаріально завірену згоду на виїзд дитини до тимчасово окупованої території Донецької області, а відповідач відмовив у наданні такого дозволу. Відповідно до положень частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. При розгляді справи суд враховує постанови Верховного Суду від 28 березня 2018 року справа № 725/4303/15-ц провадження № 61-3289св18, від 06 грудня 2018 року справа № 554/3399/17 провадження № 61-28382св18. Із урахуванням всіх досліджених обставин справи, приймаючи до уваги приписи чинного законодавства України та дослідивши надані позивачем докази, на підставі яких суд прийшов до висновку, що позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають. На підставі вищевказаного,

Outcome: dismissed