Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-29 00:00:00

позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] за участю третьої особи Органу опіки та піклування Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав. Свої вимоги мотивувала тим, що з 04 серпня 2006 року позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 14 жовтня 2011 року було розірвано. Від шлюбу мають малолітню дитину - доньку [PERSON] , [INFO] , яка знаходиться на утриманні позивача. Відповідач не приймає участі у вихованні дитини, не цікавиться нею, не виявляє бажання піклуватись про дитину. Крім того, відповідач не сплачує аліменти на утримання малолітньої доньки, внаслідок чого станом на 01 січня 2019 року виникла заборгованість по сплаті аліментів у розмірі 143 853,06 грн. У зв`язку з наведеним просить позбавити [PERSON] батьківських прав відносно його малолітньої дитини доньки [PERSON] , [INFO] . Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 15 лютого 2019 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та постановлено розгляд справи проводити у порядку загального позовного провадження. 24 квітня 2019 року протокольною ухвалою суду підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. 30 жовтня 2019 року розгляд справи закінчено ухваленням рішення по суті вимог. Позивач в судовому засіданні підтримала позовні вимоги повністю. Дала пояснення, аналогічні викладеним у позові. Відповідач у судове засідання не з`явився, про місце і час розгляду справи повідомлений належним чином. Причини неявки суду не повідомив. Представник третьої особи Органу опіки та піклування Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації у судове засідання не з`явився, про місце і час розгляду справи повідомлений належним чином. До суду надійшла заява про розгляд справи за його та просить прийняти рішення в інтересах дитини. Відповідно до вимог ст.171 Сімейного кодексу України судом не заслухана думка малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , оскільки через свій ранній дитячий вік (9 років) вона не в змозі чітко і ясно висловити свою думку про позбавлення батьківських прав. Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні правовідносини. 3 04 серпня 2006 року позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 14 жовтня 2011 року було розірвано (а.с. 7, 8). Від шлюбу мають малолітню дитину - доньку [PERSON] , [INFO] (а.с. 9). Позивач просить позбавити [PERSON] батьківських прав відносно його малолітньої дитини доньки [PERSON] , [INFO] . Між сторонами виникли правовідносини щодо належного виконання батьком батьківського виховання та доказуванню підлягають обставини щодо ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Підставою для позбавлення батьківських прав позивачем зазначено, що відповідач не приймає участі у вихованні дитини, не цікавиться нею, не виявляє бажання піклуватись про дитину, та не сплачує аліменти на утримання малолітньої доньки. На підтвердження зазначених обставин позивачем надано рішення Оболонського районного суду м. Києва від 07 лютого 2014 року про стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання малолітньої дитини - доньки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, починаючи з 28 листопада 2013 року і до досягнення повноліття (а.с. 10), постанову державного виконавця Дніпровського районного управління юстиції про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання рішення Оболонського районного суду м. Києва від 07 лютого 2014 року (а.с. 11), довідку-розрахунок Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 09 січня 2019 року №42443559/3, відповідно до якої загальна заборгованість [PERSON] по сплаті аліментів станом на 01 січня 2019 року становить у розмірі 143853,06 грн. (а.с. 12), характеристику [PERSON] , учениці 3-Б класу Спеціалізованої школи № 252 ім. Василя Симоненка, відповідно до батько жодного разу не з`явився до шкоди, не цікавить життям та успіхами дитини, ні разу не був присутнім на шкільних концертах та на батьківських зборах, взагалі не приймає участі у шкільному житті дитини (а.с. 14), довідку Громадської організації «Танцювальний спортивний клуб «Старданс», відповідно до якої [PERSON] на заняття супроводжую мама та бабуся, всі фінансові витрати несе мати (а.с. 15). Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Відповідач не скористався процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву у встановлений строк, а також доказів, на підтвердження своїх заперечень, та за відсутності доказів поважності причин неподання учасниками розгляду заяв по суті справи, суд вирішує справу за наявними письмовими матеріалами, що відповідає положенню частини восьмої статті 178 Цивільного процесуального кодексу України. Частиною третьою статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року визначено, що дитина, яка не проживає з одним чи обома батьками, має право підтримувати на регулярній основі особисті і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно до ст. 165 Сімейного кодексу України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Згідно п.п. 15,16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. Відповідно до ч. 2 ст. 155 Сімейного кодексу України батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 152 Сімейного кодексу України право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Відповідно до ч. 2 ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно висновку органу опіки та піклування Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації від 10 квітня 2019 року № 104-3341, орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] відносно його малолітньої дитини - доньки [PERSON] , [INFO] (а.с. 43-44). Частина 6 ст. 19 Сімейного Кодексу України передбачає можливість суду не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Судом встановлено, що висновок органу опіки та піклування обґрунтований лише тим, що малолітня дитина - проживає разом з матір`ю, яка займається його вихованням. Батька дитини [PERSON] було запрошено до служби у справах дітей та сім`ї та двічі на засідання комісії з питань захисту прав дитини, але він не з`явився, пояснень та заперечень не надав, хоча був особисто повідомлений. Тому суд не погоджується з висновком органу опіки та піклування, який вважав за можливе позбавити [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього доньки [PERSON] , [INFO] . Судом не встановлено, що у відповідача [PERSON] закріпилася стійка поведінка щодо невиконання обов`язків по вихованню дитини. Наявність заборгованості по аліментам, не є підставою для позбавлення відповідача батьківських прав. Позивач не зверталася до органу опіки та піклування за захистом прав дитини, цим органом не приймалися заходи щодо усунення причин невиконання відповідачем своїх обов`язків по вихованню дитини. Пленум Верховного Суду України у постанові № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» дає судам роз`яснення, що у мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду з прав людини, які згідно із Законом України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права та підлягають застосуванню в даній справі (пункт 12 вказаної постанови). Так, позиція Європейського суду з прав людини у рішенні у справі «Хант проти України» від 07 березня 2007 року щодо питання, чи було втручання у гарантоване статтею 8 Конвенції право заявника на повагу до його сімейного життя, чи було втручання виправданим, полягає у наступному. 50. Це втручання не становитиме порушення статті 8, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є «необхідним у демократичному суспільстві» для забезпечення цих цілей. 53. Визначаючи, чи був захід, який оскаржується, «необхідним в демократичному суспільстві», Суд, беручи до уваги справу в цілому, розглядатиме підстави, наведені для виправдання застосованого заходу, на предмет їхньої відповідності та обґрунтованості відповідно до пункту 2 статті 8 Конвенції. Беззаперечно, що аналіз того, що має найкраще задовольняти інтереси дитини, є дуже важливим у таких справах. Більше того, необхідно зважити, що зазвичай державні органи мають перевагу у безпосередньому спілкуванні з особами, яких стосується справа. Виходячи з цих міркувань, завдання Суду полягає не у виконанні обо\-в`язків національних органів щодо вирішення питань опіки чи доступу до дитини, а в дослідженні рішень, які виносились державними органами в межах їх свободи розсуду, на предмет їх відповідності Конвенції (див. рішення від 23 вересня 1994 р. у справі «Хокканен проти Фінляндії» (Hokkanen v. Finland), Series A, № 229-A, с. 20, п. 55, та, mutatis mutandis, рішення від 9 червня 1998 р. у справі «Бронда проти Італії» (Bronda v. Italy), Reports of Judgments and Decisions 1998?IV, с. 1491, п. 59). 54. Далі Суд нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див., наприклад, рішення від 27 листопада 1992 р. у справі «Олсон проти Швеції (№ 2)» (Olsson v. Sweden (№ 2)), Series A, № 250, с. 35-36, п. 90), і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які у залежності від природи та важливості можуть переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (див. рішення від 7 серпня 1996 р. у справі «Йогансен проти Норвегії» (Johansen v. Norway), Reports of Judgments and Decisions 1996?III, с. 1008-1009, п. 78). 55. У цій справі Суд зазначає, що компетентні національні суди, вирішуючи позбавити заявника батьківських прав, взяли до уваги доводи, надані матір`ю дитини та іншими свідками з її боку, відповідно до яких заявник втратив цікавість до свого сина. 56. Суд не має сумнівів, що такі доводи могли бути належними. Однак з урахуванням усталеної практики Суду, що стаття 8 включає імпліцитні процесуальні вимоги, потрібно визначити, чи було залучено заявника до процесу прийняття рішень у цілому в тій мірі, яка була достатньою для забезпечення необхідного захисту його інтересів, беручи до уваги конкретні фактичні обставини справи, а також важливість прийнятих рішень (див. рішення у справі «Ельсгольц проти Німеччини» (Elsholz v. Germany) [ВП], заява № 25735/94, п. 52, ECHR 2000-VIII; зазначене вище рішення у справі «P., C., та S. проти Сполученого Королівства» (P., C. аnd S. V. the United Kingdom), п. 119, та рішення у справі «Венема проти Нідерландів» (Venema v. the Netherlands), заява № 35731/97, п. 91, ECHR 2002-X, із посиланням на рішення від 8 липня 1987 р. у справі «W. проти Сполученого Королівства» (W. v. United Kingdom), Series A, № 121, с. 28-29, п. 64). 57. Повертаючись до обставин цієї справи, Суд зазначає, що відповідне цивільне провадження стосувалось сімейних відносин заявника та позбавлення його батьківських прав. Ці питання як за національним законодавством, так і в оскаржуваному провадженні мали ґрунтуватись на оцінці особистості заявника та його поведінці. На думку Суду, досить складно визначити, в якій мірі національні суди могли дати таку оцінку, не заслухавши заявника особисто або, принаймні, з огляду на обставини справи не отримавши інформації від заявника особисто щодо його бачення подій і відносин із сином та М . за допомогою міжнародних угод про правову допомогу. 60. Таким чином, Суд доходить висновку, що заявник не був залучений у провадження, в результаті яких приймались рішення, в тій мірі, яка є достатньою для забезпечення захисту його інтересів, а державні органи вийшли за межі своєї свободи розсуду і не забезпечили справедливу рівновагу між інтересами заявника та інших осіб. Таким чином, у цій справі права заявника, гарантовані статтею 8 Конвенції, були порушені. Отже, з урахуванням того, що позбавлення батьківських прав є крайньою мірою впливу на осіб, які не виконують обов`язків по вихованню дитини, та встановлених обставин щодо не врегулювання питання щодо невиконання відповідачами обов`язків по вихованню дитини органами опіки та піклування, тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] за участю третьої особи Органу опіки та піклування Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав.

Outcome: dismissed