Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-10 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що між [PERSON] та ПАТ «Укрсоцбанк» 22 січня 2008 року укладено кредитний договір № 750/4-5192, за умовами якого кредитор надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 352080 грн. зі сплатою 14,0% річних. Зазначений кредит надається позичальнику для фінансування будівництва (інвестування) житла відповідно до договору про пайову участь у житловому будівництві від 15 грудня 2005 року. 22 серпня 2008 року між позивачем та відповідачем укладено додаткову угоду № 1 до вказаного договору, за якою сторони дійшли згоди здійснити заміну валюти кредитування (гривня) за кредитним договором шляхом переведення в іноземну валюту (долар США) України, внаслідок чого буди внесені зміни та доповнення до кредитного договору. 01 грудня 2009 року між позивачем і відповідачем укладено додаткову угоду № 2 до кредитного договору, відповідно до якого кредитний договір викладено в новій редакції, зокрема збільшено процентну ставку до 14,42% річних, визначено графік погашення тіла кредиту в доларах США. Позивачка вважає, що вказані додаткова угода № 1 та додаткова угода № 2 укладені з порушенням вимог ст.ст.11,15,18,19 Закону України «Про захист прав споживачів», Постанови Національного банку України № 168 від 10 травня 2007 року «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». При цьому зазначає, що додаткову угоду № 1 вона вимушена була підписати, щоб зберегти діючу процентну ставку. Ця додаткова угода не відповідає визначеним у Постанові НБУ № 168 від 10 травня 2007 року вимогам, оскільки крім визначення суми кредиту в доларах США та розміру процентної ставки не містить жодних з зазначених у постанові умов, які є обовязкові для кредитних договорів. Додаткова угода № 2 формально відповідає вимогам вказаної постанови НБУ, проте не містить переліку, розміру і бази розрахунку всіх комісій (тарифів) банку; переліку і розміру інших фінансових зобовязань споживача, які виникають на користь третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами кредитного договору. Всупереч постанови НБУ позивача не було повідомлено, що валютні ризики під час виконання зобовязань за кредитним договором несе споживач та не надано інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, повязаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобовязання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним. Додаткові угоди також не містять пунктів, що покладають валютні ризики на позивача. Позивачу не було видано валюти кредиту долар США, як це передбачено умовами додаткових угод та на момент укладення спірних угод кредит у грошовій валюті гривні вже був використаний позивачем на цілі визначені договором, жодних інших операцій з видачі готівкової валюти та її обміну на гривні не відбулося, угоди носять формальний характер. В результаті укладення спірних угод позивача було поставлено у вкрай невигідне становище, тоді як відповідач при видачі кредиту в гривнях, не повідомивши споживача про валютні ризики, збільшив власний можливий дохід на відповідний розмір подорожчання долару США до гривні. Посилаючись на зазначені обставини, позивачка просить визнати недійними додаткову угоду № 1 від 22 серпня 2008 року та додаткову угоду № 2 від 01 грудня 2009 року до кредитного договору № 750/4-5192 від 22 січня 2008 року, укладеного між відповідачем та нею. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі, надав додаткові обґрунтування (а.с. 49). Представник відповідача надав письмові заперечення проти позову (а.с.27). Суд, заслухавши пояснення осіб, які зявилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено, що 22 січня 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та позивачкою [PERSON] укладений договір кредиту № 750/4-5192 (далі кредитний договір), за умовами якого кредитор надає позичальнику на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання кредит у сумі 352080 грн. зі сплатою 14,0 процентів річних (а.с. 5-7). 22 серпня 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та позивачкою [PERSON] укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору, згідно якого сторони домовились та дійшли згоди здійснити заміну валюти зобовязання (гривня) за кредитним договором шляхом переведення в іноземну валюту (долар США) України та внесено до кредитного договору зміни і доповнення, зокрема про те, що станом на дату укладення цієї додаткової угоди заборгованість позичальника за кредитом згідно з договором кредиту від 22 січня 2008 року становить 351\~173,16 грн. та внаслідок перерахунку цієї заборгованості за курсом 458,0000 грн. за 100 дол. США становить 76675,36 дол. США. За умовами цієї додаткової угоди позичальник зобовязувався сплачувати 14% річних, та погашення заборгованості має здійснюватися за таким порядком: до 20 числа кожного місяця, починаючи з вересня 2008 року, рівними частинами по 294,00 дол. США, в останній місяць до 20 травня 2030 року 235,36 дол. США, з кінцевим терміном погашення до 20 травня 2030 року, а також дострокового погашення у випадках, передбачених договором, яким обумовлене основне зобовязання. Також доповнено п. 1.3 ст. 1 п.п. 1.3.5 кредитного договору у такій редакції: «1.3.5. В день укладення цієї додаткового угоди кредитор укладає з позичальником договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 750/4-5761 від 22 серпня 2008 року». Надання кредиту на погашення суми кредитної заборгованості, визначеної п. 1.2 даної додаткової угоди № 1 до кредитного договору провадиться шляхом видачі позичальнику готівкових коштів в іноземній валюті (долар США) з позичкового рахунку № 22338750150291 в сумі, зазначеній в п.п. 1.2 цього договору, з наступною їх конвертацією (обміном) через операційну касу кредитора в національну валюту (гривня) та прийняттям суми в гривні на цілі, визначені п.1.2 цього договору. Моментом (днем) надання кредиту на погашення суми кредитної заборгованості, визначеної пунктом 12 даної додаткової угоди № 1 до кредитного договору вважається день видачі з позичкового рахунку коштів в повній сумі кредиту (а.с. 8). Укладаючи додаткову угоду № 2 до кредитного договору 1 грудня 2009 року, сторони виклали його в новій редакції, за якою зокрема сума кредиту становить 76675,36 дол. США, з яких поточна заборгованість становить 74029,36 дол. США зі сплатою 14,42 процентів річних та кінцевим терміном погашення суми основної заборгованості до 20 травня 2030 року. Погашення кредиту здійснюється відповідно до зазначеного в договорі графіку до 20 числа (включно) кожного місяця, починаючи з вересня 2008 року (а.с. 9-11). Згідно ст.ст. 203, 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами, вимог щодо змісту правочину який не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони вільні в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості. Згідно ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на час укладення спірних договорів) договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Відповідно до ч. 4 ст. 11 вказаного Закону (в редакції, чинній на час укладення спірних договорів) у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством. В даному випадку кредитний договір від 22 січня 2008 року укладений з дотриманням процедури, визначеної ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» та Правилами надання банком інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою НБУ від 10 травня 2007 року. \~\~ У кредитному договорі визначено суму кредиту; валюту кредиту; цільове використання кредиту; спосіб забезпечення виконання зобовязань позичальника; відсоткова ставка тощо, тобто повна інформація стосовно умов кредитування. Укладаючи ж оспорювану додаткову угоду № 1 до цього кредитного договору, сторони погодили умови щодо заміни валюти зобовязання (гривня) за кредитним договором шляхом переведення в іноземну валюту (долар США) України, внісши відповідні зміни до кредитного договору. При цьому згідно додаткової угоди інші умови кредитного договору залишаються незмінними і сторони підтверджують за ними свої зобовязання. Також при укладення додаткової угоди № 2 до кредитного договору, сторони погодили його викладення у новій редакції, яка містить усі умови кредитування. Саме по собі зростання курсу іноземної валюти до гривні не є достатньою підставою для визнання кредитного договору недійсним. Позивачка могла в момент укладення договору, виходячи з динаміки зміни курсів валют із часу введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити можливість зміни курсу гривні до іноземної валюти, а також просити надання кредиту в національній валюті. Більше того, позивачка не була позбавлена можливості отримання правової допомоги при оформленні кредитного договору. Позивачкою не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що перед укладенням договору її не було ознайомлено з умовами, визначеними ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Так як позивачка як позичальник знала про те, що споживчий договір укладався саме з метою отримання кредиту, була обізнана про його умови та про те, що повертати кредит буде треба виходячи з визначеного сторонами у передбаченому цивільним законодавством порядку та визначеному волею сторін правочину, в даному випадку відсутні підстави вважати, \~щодо наявності обставин, які тягнуть недійсність кредитного договору, укладеного між сторонами. Відповідно до ч.1, ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» виконавець не повинен включати у договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Ч. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що коли положення договору визнано несправедливим таке положення може бути замінено або визнане недійсним. В той же час позивачкою не надано належних та допустимих доказів на підтвердження порушення вказаної норми Закону України «Про захист прав споживачів», а отже позивачкою не доведено наявності дискримінаційного дисбалансу договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Зазначена правова позиція висловлена також в постанові Верховного Суду України від\~\~02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для судів. Відповідно до вказаної правової позиції, Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Аналізуючи укладений сторонами договір, обсяг та зміст прав і обовязків сторін, які передбачені зазначеним договором, суд приходить до висновку, що умови договору не суперечать принципу добросовісності і його наслідком не є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду позивача. При укладенні договору позивачка діяла свідомо, а тому зобовязана виконувати умови договору. При цьому позивачкою не надано доказів на підтвердження зворотного. Суд приходить до висновку, що спірні додаткові угоди підписані сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивачка на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконувала його умови; відповідач надав позивачці документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; у додатках до кредитного договору «Загальна вартість кредиту» та «Графік погашення кредиту», які підписані позивачкою, міститься повна інформація стосовно умов кредитування. За наведених обставин позов про визнання додаткових угод до кредитного договору недійсними є необґрунтованим та задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed