Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-14 00:00:00

Позивач звернулася до суду з даним позовом до відповідача, третіх осіб, в якому просила визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщення, а саме: квартирою [ADDRESS]. При цьому, позивач посилалася на те, що відповідач з 17.09.2017 року не мешкає за вказаною адресою, комунальні платежі не сплачує, його речі у квартирі відсутні. Позивач вимоги позову підтримала, просила про розгляд справи у її відсутності. Відповідач до судового засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутності та позов визнав у повному обсязі. Третя особа [PERSON] до судового засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутності та вважав позов таким, що підлягає задоволенню. Третя особа [PERSON] до судового засідання не з`явилася, про час та місце судового засідання повідомлена належним чином. Судом ухвалено про розгляд справи у відсутності сторін, що відповідає приписам ст.223 ЦПК України. Обставини справи, встановлені судом. Позивач є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується Договором дарування квартири від 10.10.2008 року, посвідченим приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Шаталюк В.М. за реєстровим номером №1434. У спірній квартирі зареєстрований відповідач [PERSON] , що підтверджується довідкою Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради №19.03.03-20Ц/156/19 від 28.01.2019 року. Відповідач з 17.09.2017 року в квартирі не проживає, комунальні послуги не сплачує, його речі у квартирі відсутні. Реєстрація відповідача порушує права позивача. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, від 4.11.1950 року, підписаної від імені України 9 листопада 1995 року та ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Основні права та свободи людини, серед яких право на недоторканність житла, закріплені та гарантуються не лише в національному законодавстві держав, а й на міжнародному рівні. Однією з основних міжнародних гарантій цих прав є Конвенція про захист прав та основоположних свобод людини, у ст.8 якої передбачається просторовий аспект права на приватне життя право на повагу до житла. У ч.1 цієї статті зазначається, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. В своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства») Відповідно до п.п. 19, 22 Рішення Європейського суду з прав людини про справі «Кечко проти України» (Заява № 63134/00) від 08 листопада 2005 року, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. В силу ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла втрачають право на користування цим житлом при відсутності члена сім`ї без поважних причин більше одного року, якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником житла чи законом. Вказані обставини підтверджуються актом про не проживання від 23.01.2019 року, складеним [PERSON] та [PERSON] . Враховуючи вищевикладене, позов підлягає задоволенню. На підставі викладеного, ст.ст. 10-13, 76-81, 89, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд,

Outcome: approved