Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-13 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу. На обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 13 січня 2011 року зареєструвала шлюб з відповідачем, який був зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Солонянського району управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 01. Мають спільну неповнолітню дитину сина [PERSON], [INFO]. Позивачка посилається на те, що спільне життя з відповідачем не склалося через різні характери, темпераменти, погляди на життя, у звязку з чим виникали непорозуміння, що призвело до втрати почуттів. Сімейно-шлюбні стосунки припинені з 2015 року, проживають окремо. Позивачка вважає, що подальше збереження сімї з відповідачем є неможливим і не відповідає її інтересам. Спір про щодо стягнення аліментів, поділ майна та місця проживання дитини відсутній. Позивач [PERSON] у судове засідання 14 липня 2016 року не зявилися, заявою просила розглянути справу за її відсутності, позов підтримала у повному обсязі та просила його задовольнити (а.с.19). Відповідач [PERSON] у судове засідання 14 липня 2016 року не зявився, надавши до суду заяву, згідно якої не заперечував проти розірвання шлюбу (а.с.13). У звязку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, суд у відповідності з ч.2 ст.197 ЦПК України ухвалив здійснювати розгляд справи у відсутність сторін, які належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши докази, що маються у справі, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі з 13 січня 2011 року, який зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану Солонянського районного управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 01 (а.с.6), в період якого у них народилася спільна дитина син [PERSON], [INFO] (а.с.7), а відповідач є громадянином [PERSON] Федерації та має постійне місце проживання на території Солонянського району Дніпропетровської області (а.с.6, 17,18). Статтею 410 ЦПК України передбачено, що іноземці мають процесуальні права та обовязки нарівні з фізичними особами України, за винятками, встановленими Конституцією України та законами України, а також міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України. Судом було встановлено, що відповідач [PERSON] є громадянином [PERSON] Федерації, проте має зареєстроване місце проживання на території Солонянського району (а.с.15), а тому справа про розірвання шлюбу територіально підсудна Солонянському районному суду Дніпропетровської області. Під час вирішення питання щодо того, право якої держави підлягає застосуванню до правовідносин з іноземним елементом, суд керувався тим, що ст. 1 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлено, що вибір права це вибір учасників правовідносин визначити право якої держави підлягає застосуванню до правовідносин з іноземним елементом, а іноземним елементом, в свою чергу, є ознака, яка характеризується такою формою при якій, хоча б один учасник правовідносин є іноземцем. Оскільки судом встановлено, що відповідач є громадянином [PERSON] Федерації,то відповідно до ст. 63 зазначеного Закону припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу. В той же час ст. 60 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлено, що правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв'язок іншим чином. Оскільки позивачка та відповідач не мають спільного особистого закону подружжя, оскільки є громадянами різних держав, то суд вважає, що під час розгляду справи про розірвання шлюбу до спірних правовідносин слід застосовувати право держави Україна, оскільки як позивачка так і відповідач на час розгляду справи мають місце проживання на території вказаної держави (а.с.8,15,18). Судом було встановлено, що спільне життя подружжя не склалося через відсутність взаєморозуміння між ними, розходження поглядів на сімейні обовязки із ведення спільного господарства, що призвело до втрати почуттів між ними. Сімейно-шлюбні стосунки між подружжям припинені з 2015 року, проживають окремо. Спір про місце проживання дитини, про стягнення аліментів та поділ спільного майна на час розгляду справи відсутній. Примиритися сторони не бажають, про що свідчить та обставина, що сторони припинили сімейно-шлюбні відносини в 2015 році, не поновили їх, а відповідач подав до суду заяву згідно якої не заперечує проти розірвання шлюбу, що свідчить про його не бажання зберегти сім?ю (а.с.13). Згідно зі\~ст. 24 СК України\~шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України).\~\~ За таких підстав, суд вважає, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам як позивачки, так і відповідача, тому є достатні підстави для задоволення позову відповідно до ст.ст.105, 112 Сімейного Кодексу України. Відповідно до\~ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Обов'язок суду вирішити питання про розподіл судових витрат передбачений ст. ст.\~214,\~215 ЦПК України. При цьому суд зазначає, що норми ст. ст.\~88,\~214,\~215 ЦПК України\~є нормами процесуального права, носять імперативний характер та не можуть бути змінені за згодою сторін (за виключенням випадків укладання мирової угоди).\~\~ Таким чином, у звязку із задоволенням позовних вимог, з відповідача підлягає стягненню на користь позивачки судовий збір у розмірі 551 гривня 20 копійок, сплачений нею під час звернення з позовом до суду. На підставі викладеного,

Outcome: approved