Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-12 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати недійсними: іпотечний договір №0501/0908/88-213-Z-1 від 24.09.2008 року; договір факторингу №15 від 28.11.2012 року в частині відступлення права вимоги по кредитному договору №0501/0908/88-213 від 24.09.2008 року; договір про відступлення прав за іпотечними договорами від 28.11.2012 року в частині відступлення прав за іпотечним договором №0501/09/88-213-Z-1 від 24.09.2008 року; визнати відсутність у ТОВ ФК Вектор плюс права грошової вимоги до позивача по договору факторингу №15, укладеного 28.11.2012 року між ТОВ ФК Вектор плюс та ПАТ Сведбанк, та кредитному договору №0501/0908/88-213, укладеному 24.09.2008 року між позивачем та ВАТ Сведбанк, а також прав по договору про відступлення прав за іпотечними договорами, укладеними 28.11.2012 року між ТОВ ФК Вектор плюс та ПАТ Сведбанк, та іпотечному договору №0501/09/88-213-Z-1, який було укладено 24.09.2008 року на забезпечення кредитного договору між банком та позивачем. При цьому посилається на те, що вона є власником ? частини квартири [ADDRESS], яку разом з чоловіком було передано в іпотеку банку в забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором. Вказаний іпотечний договір було укладено з порушенням прав неповнолітніх дітей позивача, без нотаріально посвідченої згоди її чоловіка, як співвласника нерухомого майна яке не поділено в натурі. 28.11.2012 року між ПАТ Сведбанк та ТОВ ФК Вектор плюс було укладено договір факторингу, за яким банк відступив товариству право вимоги заборгованості по кредитним договорам, в тому числі по кредитному договору від 24.09.2008 року, укладеному банком з позивачем, однак позивача не було повідомлено про це. При цьому ні фактор ні боржник не мали і не мають індивідуальної ліцензії НБУ на право здійснення валютних операцій, а кредитний договір між банком та позивачем є неукладеним. Недійсність іпотечного договору та договору факторингу тягне за собою недійсність договору про відступлення прав за іпотечними договорами, укладеного 28.11.2012 року між ПАТ Сведбанк та ТОВ ФК Вектор плюс. В судовому засіданні представник позивача підтримав позов, з підстав, викладених у ньому та просив його задовольнити. Представники відповідачів в судове засідання не з»явилися, надали заяви про розгляд справи без їх участі, представник відповідача ТОВ «ФК «Вектор Плюс» надав також письмові заперечення проти позову та заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності. В судове засідання представник третьої особи не з»явився, про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Вислухавши пояснення представника позивача та дослідивши матеріали справи, з урахуванням меж заявлених позовних вимог, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що подружжя [PERSON] та [PERSON] є батьками неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] 24.09.2008 року між ВАТ «Сведбанк», як іпотекодержателем, та [PERSON] і [PERSON], як іпотекодавцями було укладено нотаріально посвідчений іпотечний договір №0501/0908/88-213-Z-1, за яким забезпечувалось належне виконання позичальником [PERSON] вимог іпотекодержателя, що випливають з кредитного договору №0501/0908/88-213 від 24.09.2008р., укладеного між позичальником та іпотекодержателем, а також всіх додаткових угод, що будуть укладені до нього. На забезпечення виконання основного зобовязання іпотекодавці передали в іпотеку іпотекодержателю квартиру [ADDRESS], яка належить їм на підставі договору обміну квартир від 27.12.1999 року. Пунктом 10.3. вказаного іпотечного договору передбачено, що іпотекодержатель має право обирати порядок звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно п.11. договору іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки в разі, якщо на день, визначений основним зобовязанням, позичальник не поверне іпотекодержателю суму кредиту, проценти за користування кредитом, пеню, іншу заборгованість, платежі та санкції, що передбачені та/або випливають з основного зобовязання, а також в інших випадках, передбачених основним зобовязанням та цим договором, в тому числі у випадку одноразового прострочення основного зобовязання (як основного боргу так і процентів за ним). Пунктом 12. Договору передбачено, що за вибором іпотекодержателя застосовується один із наведених нижче способів звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення вимог іпотекодержателя, в тому числі згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, яким вважається застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, викладене в пп. 12.3.1. та 12.3.2. цього пункту договору. 28.11.2012 року між ПАТ Сведбанк (далі [PERSON]) та ТОВ Факторингова компанія Вектор Плюс (далі Фактор) було укладено договір факторингу №15, згідно якого [PERSON] відповідно до умов даного договору відступив Фактору свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками, зазначеними в реєстрі заборгованості боржників, в тому числі за кредитним договором №0501/0908/88-213 від 24.09.2008 року, право на вимогу якої належить Банку на підставі документації, а Фактор шляхом надання фінансової послуги Банку набуває права вимоги такої заборгованості від боржників та передає Банку за плату грошові кошти в розпорядження у розмірі, що становить ціну продажу та в порядку, передбаченому даним договором. При цьому сторони погодили, що права вимоги заборгованості по кредитних договорах, та права вимог по договорам забезпечення, укладених з боржниками відступаються Банком Фактору за цим договором на основі як є без надання будь-яких повязаних запевнень та гарантій, окрім тих, що вказані у цьому договору. Також 28.11.2012 року між ПАТ Сведбанк та ТОВ Факторингова компанія Вектор Плюс було укладено договір про відступлення прав за іпотечними договорами. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього кодексу. Частиною 1 ст.203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до розяснень, викладених в п.п. 7, 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними від 06.11.2009 року №9, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Згідно ч.1 ст.215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Відповідно до статті 578 ЦК України, майно, яке є у спільній власності, може бути передане у заставу лише за згодою усіх співвласників. Згідно ч.2 ст.6 Закону Про іпотеку майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою усіх співвласників. Співвласник нерухомого майна має право передати в іпотеку свою частку в спільному майні без згоди інших співвласників за умови виділення її в натурі та реєстрації права власності на неї як на окремий обєкт нерухомості. Норма ст. 177 СК України, ст. 16 Закону України «Про охорону дитинства» та ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», яка передбачає необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямована на захист майнових прав дітей, відтак підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом його батьків є не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення такого договору, а порушення в результаті його укладення майнових прав дитини. Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 20.01.2016 року по справі №6-2940цс15. Як вбачається з матеріалів справи та самого іпотечного договору від 24.09.2008 року, на час його укладення подружжя [PERSON] та [PERSON] проживали за адресою: [INFO]. Будь-які докази про те, що неповнолітні діти вказаного подружжя [PERSON] та [PERSON] проживали на час укладення оскаржуваного договору в нерухомому майні, переданому в іпотеку, а саме квартирі [ADDRESS] та мали на нього будь-які права, відсутні в матеріалах справи. Тому доводи позивача про те, що під час укладення іпотечного договору необхідно було отримати попередній дозвіл органу опіки та піклування та порушення в результаті його укладення майнових прав дітей, є необгрунтованими. Відповідно до частини пятої статті 11 ЦК України цивільні права і обовязки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у ст.ст. 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч. 1. ст. 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Відповідно до ст.578 ЦК України та ст. 6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу (іпотеку) лише за згодою усіх співвласників. Така згода за своєю правовою природою є одностороннім правочином. Згідно із частиною першою статті 219 ЦК України у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним. Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним. Так, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозвязку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Аналогічна правова позиція міститься в постановах Верховного Суду України від 07.10.2015 року по справі №1622цс15 та від 27.01.2016 року по справі №6-1912цс15. Доводи позивача про те, що договір іпотеки було укладено і підписано іпотекодавцем без письмової нотаріально посвідченої згоди другого з подружжя є безпідставними, оскільки з оскаржуваного іпотечного договору вбачається, що він підписаний крім іпотекодавця [PERSON] також її чоловіком та співвласником предмета іпотеки [PERSON], який також був стороною цього договору. Згідно ч.1 ст.512 ЦК України, кредитор у зобовязанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до ст.1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобовязується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобовязується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Згідно ст.1078 ЦК України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Відповідно до ст.514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобовязанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст.516 ЦК України заміна кредитора у зобовязанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Судом встановлено, що оскаржувані договори факторингу та відступлення прав за іпотечними договорами укладені в порядку та на умовах, визначених чинним законодавством: кредитор у зобовязанні замінений внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) відповідно до п.1 ч.1 ст.512 ЦК України, сторонами дотримано письмової форми правочину відповідно до ст.513 ЦК України; при укладенні правочину сторонами не порушено інтереси третіх осіб; в момент вчинення правочину сторонами дотримано вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 ЦК України. Позивачем не надано належних та допустимих доказів, що оспорювані правочини не відповідають вимогам ст. ст.203, 215 ЦК України та порушують його законні права або інтереси. Виходячи з комплексного аналізу норм ст.516 та ст.517 ЦК України слідує, що повідомлення боржника про переуступку права вимоги має інформаційний характер і до нього ніяких доказів про відступлення права вимоги новий кредитор надавати не повинен. Відповідно до ст.516 ЦК України боржник має бути повідомлений про проведену заміну кредитора, однак цією нормою не встановлено вимог до такого повідомлення, а передбачено лише те, що воно має бути письмовим. Наслідком неповідомлення боржника про проведену заміну кредитора у зобовязанні є лише те, що боржник може виконати свої зобовязання первісному кредитору і таке виконання буде вважатися належним. Відповідно до ч.2 ст.517 ЦК України, боржник має право не виконувати свого обовязку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобовязанні. Жодних інших правових наслідків неповідомлення боржника, як-то недійсність права вимоги чи недійсність відступлення права вимоги, законом не передбачено. Реалізація боржником прав на витребування у нового кредитора доказів про відступлення права вимоги в правовому сенсі означає лише те, що до їх отримання боржник має певний сумнів в тому, що новий кредитор є його належним контрагентом, і вважає таким виключно первісного кредитора. Неправильною є думка позивача, що в цей період для боржника взагалі не існує кредитора і він звільняється від виконання своїх зобовязань в цілому. До моменту отримання від нового кредитора витребуваних документів боржник може не платити саме новому кредитору, але не звільняється від виконання своїх зобовязань на користь первісного кредитора, і закон захищає боржника лише тим, що визнає виконання первісному кредитору належним. Тобто, зобовязання позивача погасити заборгованість по кредитному договору зберігається незалежно від підписання договору факторингу та договору про відступлення прав за іпотечними договорами. Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, субєктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Отже, ніяких законних прав позивача оскаржуваними договорами факторингу та відступлення прав за іпотечними договорами не було порушено. Позивачем не доведено, які саме законні інтереси зачеплені цими правочинами, тому що наявність або відсутність цих договорів не звільняє позивача від виконання своїх зобовязань за кредитним та іпотечним договорами. Посилання позивача в обгрунтування свого позову на Конвенцію УНІДРУА про міжнародний факторинг від 28.05.1988 року, яка набула чинності для України 01.07.2007 року є безпідставним, оскільки сторонами оскаржуваного договору факторингу є юридичні особи-резиденти, а тому її дія не поширюється на спірні правовідносини. Також є безпідставним посилання позивача на необхідність укладення окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя, оскільки у звязку з переходом усіх прав та обовязків за іпотечним договором на підставі укладених договорів факторингу та відступлення прав за іпотечними договорами, ТОВ ФК Вектор Плюс скориставшись договірним (позасудовим) врегулюванням зобовязальних відносин щодо звернення стягнення на предмет іпотеки звернулося до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON], як спеціального субєкта, що здійснює функції державного реєстратора та який відповідно до вимог Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 року №868, прийняв рішення №22047279 від 12.06.2015 року про державну реєстрацію права приватної власності на предмет іпотеки за власником ТОВ ФК Вектор Плюс. Посилання позивача в обгрунтування своїх вимог на невідповідність оскаржуваного договору факторингу вимогам Закону України Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг, є безпідставним. З огляду на відсутність законних підстав для визнання договору факторингу та договору про відступлення прав за іпотечними договорами недійсними, вимоги про визнання відсутності у ТОВ ФК Вектор Плюс права грошової вимоги до позивача не підлягають до задоволення. Враховуючи вищенаведене, позовні вимоги є необгрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення у повному обсязі.

Outcome: dismissed