Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-26 00:00:00

позивач звернулася до суду з означеним позовом. В обґрунтування позову зазначила, що є власником 1/2 частини житлового будинку, що знаходиться за адресою: вул. О.Мітягіна, 44, м. Новомосковськ, Дніпропетровської області, в якому постійно проживає та зареєстрована. Вказане житло передане позивачу та її братові - [PERSON] у власність на підставі Договору дарування житлового будинку (далі - Договір) від 04 липня 2017 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2007. Відповідно до указаного Договору мати позивача - [PERSON] (дарувальник), передала у власність безкоштовно (подарувала), а [PERSON] та [PERSON] (обдаровувані) прийняли у власність безкоштовно (прийняли у дар) житловий будинок, з надвірними будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м. Новомосковськ, вул. О.Мітягіна, буд.44. Таким чином, житловий будинок , що знаходиться по вул. О. Мітягіна, буд. 44, м. Новомосковськ Дніпропетровської області, належить на праві власності позивачу та [PERSON], по 1/2 частці відповідно. На час звернення з позовом у будинку є зареєстрованими позивач та відповідач, що підтверджується Довідкою про склад сімї № 3212, виданою Новомосковською міською радою 17 серпня 2017 року. Відповідач близько 10 років не проживає у будинку за адресою: вул. О. Мітягіна, буд. 44, м. Новомосковськ Дніпропетровської області, втратив право на користування ним, внаслідок відсутності без поважних причин понад один рік. Виїхав з даного будинку, його фактичне місце проживання наразі невідоме, проте реєстрація його місця проживання у будинку не дозволяє позивачу розпоряджатися її житлом на власний розсуд, що значно обмежує її законні права. Підтвердженням того, що відповідач не проживає за вказаною адресою є Акти про не проживання особи за місцем реєстрації від 16 червня 2016 року та від 17 серпня 2017 року. Посилаючись на статтю 41 Конституції України, статті 316, 317, 319, 391, ч.2 ст.405 Цивільного кодексу України, статті 72, 150 Житлового кодексу Української PCP, частину 1 статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» просить позов задовольнити. Представник позивача згідно з поданою заявою позов підтримав. 20 вересня 2017 року позивачем заявлено клопотання про проведення судового засідання у режимі відеоконференції, в задоволенні якого ухвалою суду від 20 жовтня 2017 року відмовлено. В судовому засіданні 28 листопада 2017 року до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору залучено [PERSON]. Представник позивача до судового засідання не з`явився, надавши заяву, в якій просив про розгляд справи у його відсутність. Відповідач у судове засідання повторно не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяву про розгляд справи за його відсутності не надавав. [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяву про розгляд справи за його відсутності не надавав. Позовна заява у відповідності до положень п.11 ч.1 ст.1 Розділу ХІІІ ЦПК України в редакції, встановленій Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII розглянута за правилами чинного ЦПК України з урахуванням вимог до заяви, в редакції ЦПК України, що діяли до набрання чинності Законом України № 2147-VIII. Згідно з ч.4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не зявився в судове засідання без поважних причин та без повідомлення причин, не подав відзив, а представник позивача не заперечив проти проведення заочного розгляду справи, судом ухвалено провести заочний розгляд справи. У зв'язку з неявкою всіх учасників справи в судове засідання, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що відповідно до Договору дарування житлового будинку від 04 липня 2017 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2007 [PERSON] (дарувальник) передала у власність безкоштовно (подарувала), а [PERSON] та [PERSON] (обдаровувані) прийняли у власність безкоштовно (прийняли у дар) житловий будинок, з надвірними будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м. Новомосковськ, вул. Мітягіна О., буд.44. За договором право власності на житловий будинок у обдаровуваних виникає у рівних частках, по 1/2 частці /а.с.10-11/. Право власності за договором зареєстроване 04 липня 2017 року /а.с.12/. Таким чином, житловий будинок, що знаходиться по вул. [PERSON], буд. 44, м. Новомосковськ Дніпропетровської області, належить на праві спільної часткової власності позивачу та [PERSON], по 1/2 частці відповідно. Згідно з довідками адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України в Дніпропетровській області від 04 вересня 2017 року та як вбачається з Довідки про склад сімї № 3212, виданої Виконавчим комітетом Новомосковської міської ради 17 серпня 2017 року, у вказаному будинку окрім позивача, брата позивача - [PERSON] та членів їх сім`ї [PERSON], [PERSON] зареєстрований з 23 грудня 1997 року брат позивача [PERSON] /а.с.13, 17/. Згідно з Актами про не проживання особи за місцем реєстрації від 16 червня 2016 року та від 17 серпня 2017 року, виданими Головою квартального комітету № 12 м. Новомосковська та складеними за участю мешканців будинків № 23/32, 46а, 46 по вул. [PERSON] (колишня Боженко), м.Новомосковська Дніпропетровської області, за адресою: вул. [PERSON] (колишня - Боженко), буд. 44, м. Новомосковськ Дніпропетровської області починаючи з 01 січня 2006 року фактично не проживає [PERSON] /а.с.8, 14/. За таких обставин, вбачається що між позивачем та відповідачем виник спір з приводу наявності чи відсутності права [PERSON] користуватися спірним житловим приміщенням та зняття відповідача з реєстраційного обліку за зареєстрованим місцем його проживання. При вирішенні спору суд виходить з наступних норм процесуального законодавства. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При вирішенні спору в частині визнання особи такою, що втратила право користування суд виходить з наступних норм матеріального права. За чч.1, 6 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання. За абзацом першим та другим частини першої статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі; заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. У відповідності до ч.1 ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 383 ЦК України, передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У відповідності до ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. За ст.156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. За ст.162 ЖК України плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право власника будинку, членів сім`ї власника користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок і із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням членів сім`ї власника, тимчасових мешканців. Викладене приводить суд до висновку про те, що відповідач, будучи зареєстрований в спірному приміщенні зі згоди попереднього власника 23 грудня 1997 року, при зміні власника, яким стала позивач та третя особа 04 липня 2017 року, втратив право користування спірним житловим приміщенням. При цьому, реєстрація відповідача в спірному житловому приміщенні порушує право позивача на власний розсуд розпорядитися своїм майном, в належному розмірі сплачувати комунальні послуги. Внаслідок викладеного суд вважає, що аргументи позивача про втрату відповідачем права користування, наведені нею в якості підстав для звернення з позовом обґрунтовані, підтверджені належними, допустимими та достовірними доказами, [PERSON] без належних правових підстав значиться таким, що зареєстрований у будинку та з урахуванням відсутності договору найму житлового приміщення, укладеного між сторонами після набуття позивачем та третьою особою права власності, доказів на підтвердження наявності іншої правової підстави набуття відповідачем права користування житловим приміщенням наявні підстави для задоволення позову про визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим будинком, оскільки втрата права користування житловим приміщенням члена сім`ї відповідача є наслідком припинення права власності на житлове приміщення особи, яка була власником будинку на час реєстрації відповідача у ньому. При цьому, суд вважає за необхідне відхилити доводи позивача про наявність підстав для застосування до спірних правовідносин положень ч.2 ст.405 ЦК України, ст.72 ЖК України, оскільки доказів та доводів на підтвердження того, що відповідач є членом сім`ї позивача, третьої особи, був таким на час набуття позивачем та третьою особою права власності, а відтак - втратив право користування ним, як член сім`ї через не проживання в приміщенні протягом року без поважних причин не надано, а положення ст.72 ЖК України застосовуються у випадку, якщо майно перебуває у державній власності та використовується на умовах найму, в той час, як спірний будинок перебуває у спільній сумісній приватній власності. Розглядаючи вимоги позивача про зняття [PERSON] з реєстрації місця проживання суд виходить з наступного. за ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи. За заявою особи зняття з реєстрації може бути здійснено одночасно з реєстрацією нового місця проживання з урахуванням вимог, визначених частиною одинадцятою статті 6 цього Закону. У відповідності до п.3 Постанови Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року № 207 «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру» (надалі - Правила), реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється виконавчим органом сільської, селищної або міської ради, сільським головою (у разі коли відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено) (далі - орган реєстрації) на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради. За п.26 Правил, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника за формою згідно з додатком 11; рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; повідомлення територіального органу або підрозділу ДМС із зазначенням відповідних реквізитів паспорта померлої особи або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства (інформація територіального органу ДМС або територіального підрозділу ДМС, на території обслуговування якого зареєстровано місце проживання особи, про закінчення строку дії посвідки на тимчасове проживання або копія рішення про скасування посвідки на тимчасове проживання чи скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання в Україні); підстав для проживання бездомної особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту (письмове повідомлення соціальної установи, закладу соціального обслуговування та соціального захисту); підстав на право користування житловим приміщенням (закінчення строку дії договору оренди, найму, піднайму житлового приміщення, строку навчання в навчальному закладі (у разі реєстрації місця проживання в гуртожитку навчального закладу на час навчання), відчуження житла та інших визначених законодавством документів). У відповідності до п.11 Правил, орган реєстрації відмовляє в реєстрації/знятті з реєстрації місця проживання, якщо: особа не подала необхідних документів або інформації; у поданих документах містяться недостовірні відомості або подані документи є недійсними; звернулася особа, яка не досягла 14 років. Рішення про відмову в реєстрації/знятті з реєстрації місця проживання приймається в день звернення особи або її представника шляхом зазначення у заяві про реєстрацію/зняття з реєстрації місця проживання підстав відмови. Зазначена заява повертається особі або її представнику. Враховуючи те, що позивачем не надано доказів звернення до відповідного органу, який здійснює державну реєстрацію місця проживання та зняття з реєстрації місця проживання із відповідною правовою підставою, встановленою нормами, зазначеними вище, відмови такого органу у здійсненні державної реєстрації, так само, як і не надано доказів на підтвердження правових підстав для зняття з реєстрації, наявних на момент розгляду справи, передбачених законодавством відсутні правові підстави для задоволення позову в цій частині, оскільки рішення суду про встановлення особи такою, що втратила право користування і є правовою підставою для органу, що здійснює державну реєстрацію зняття з реєстрації місця проживання для вчинення відповідної дії і лише відмова такого органу у вчиненні дії за умови її оскарження має бути підставою для задоволення такого позову. Відтак, суд приходить до висновку, що в цій частині позову права позивача не порушені, позовні вимоги є такими, що заявлені передчасно, а тому в задоволенні позову в цій частині належить відмовити. Вирішуючи при ухваленні рішення питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд бере до уваги, що при зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір у сумі 640,00 гривень, тому відповідно до ст.141 ЦПК України, судовий збір в розмірі 640,00 гривень підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного та

Outcome: partial