Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-09 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що вона являється власником частки (27\\100) у спільному майні, а саме житлового будинку , розташованого за адресою: [ADDRESS] . Право спільної часткової власності позивач набула згідно договору дарування 24 / 100 частки житлового будинку від 20.06.2018 року укладеного між [PERSON] - маір`ю позивача та позивачем, договору купівлі-продажу 3 / 10 частки житлового будинку від 01.12.2018 року, укладеного між [PERSON] - рідною тіткою позивача та позивачем. Решта, а саме 23/ 50 частки житлового будинку розташованого за адресою: [ADDRESS] рахується за [PERSON] . Позивач зазначає, що в 1990 році [PERSON] помер та після його смерті державним нотаріусом Білоцерківської державної нотаріальної контори було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на чотирьох осіб. До складу спадкового майна увійшло 23 / 50 частки житлового будинку [ADDRESS] . Спадкоємцями, згідно свідоцтва про право на спадщину стали відповідачі - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , який помер [INFO] . Після смерті [PERSON] в спадщину за заповітом прийцняла його дочка - [PERSON] . Однак, у втановленому порядку відповідачі не зареєстрували своє право власності на успадковане майно, та, починаючи із 1991 року відповідачами не вчинялося жодних дій, спрямованих на утримання, ремонт, облаштування чи догляд успадкованої ними частини житлового будинку. Вказана частина будинку з часом занепала та зруйнувалася. А тому позивач просить суд припинити право власності на частку [PERSON] в розмірі 23 \\ 50 житлового будинку, розташованого за адресою : [ADDRESS] , спадкоємцями якого згідно виданих свідоцтв є відповідачі по справі; визнати за [PERSON] право власності на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , визначивши частку нерухомості в розмірі 1; виплатити відповідачам 47 500 грн., як компенсацію вартості частки кожного в нерухомому майні. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги. Відповідач [PERSON] позов визнала. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи були повідомлені належним чином, відзиву, жодних клопотань чи заперечень суду не подали, причини неявки суду невідомі та відповідно до положень ст. 130 ЦПКУкраїни, відповідачі повідомлені належно про розгляд справи. На підставі ст. 280 ЦПК України, з урахуванням думки позивача, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Заслухавши пояснення сторін, свідка, дослідивши матеріали справи, матеріали спадкової справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач являється власником частки у спільному майні - житловому будинку [ADDRESS] на підставі договору дарування 24 / 100 частки житлового будинку від 20.06.2018 року укладеного між [PERSON] та позивачем, посвідченим приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Якименською Л.Л; та на підставі договору купівлі-продажу 3 / 10 частки житлового будинку від 01.12.2018 року, укладеного між [PERSON] та позивачем, посвідченим приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Якименською Л.Л.(а.с.13-14). З матеріалів справи вбачається, що решта, а саме 23/50 частки житлового будинку розташованого за адресою: [ADDRESS] рахується за [PERSON] , що підтверджується матеріалами інвентаризаційної справи на житловий будинок [ADDRESS] (а.с.15). Представник позивача суду пояснив, що в 1990 році помер [PERSON] та після його смерті державним нотаріусом Білоцерківської державної нотаріальної контори було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом. До складу спадкового майна [PERSON] увійшло 23 / 50 частки житлового будинку [ADDRESS] . Спадкоємцями, згідно свідоцтва про право на спадщину стали: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , який помер [INFO] , а після смерті [PERSON] спадщину прийняла його дочка - [PERSON] . Факт прийняття спадщини після смерті [PERSON] підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом виданим приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Якименською Л.Л. 31.10.2018 року за реєстровим №958, право власності за №28681495 зареєстроване в ДРРП на нерухоме майно 31.10.2018 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1581365032103. Встановлено, що відповідачі не зареєстрували своє право власності на успадковане майно, про що свідчить відсутність записів у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та у інвентаризаційній справі БТІ. Починаючи із 1991 року відповідачами не вчинялося жодних дій, спрямованих на утримання, ремонт, облаштування та догляд успадкованої ними 23/50 частки житлового будинку. Встановлено, що після набуття права власності на 24 / 100 та 3 / 10 частки житлового будинку позивач звернулася до КП КОР «Південне бюро технічної інвентаризації» із заявою про виготовлення технічного паспорту на житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами. За результатами розгляду заяви та проведення технічної інвентаризації 31.01.2019 року спеціалістами БТІ виготовлено Технічний паспорт, інвентаризаційна справа № 1276, реєстровий №3324 кн.33. Свідок [PERSON] мати позивача, суду пояснила, що частина будинку, власниками якої є відповідачі, з роками занепала та повністю розвалилася. Колись в будинку проживав [PERSON] і його спадкоємцями стали відповідачі, які з 1991 року не користувалися та не утримували майно в належному стані. Загальна площа будинку змінилася, а тому позивач не може належно оформити право власності на житловий будинок. Згідно довідки від 19.02.2019 року за № 298 за підписом генерального директора КП КОР «Південне БТІ» Поліщук О.В. та техніка - [PERSON] , станом на останню дату технічної інвентаризації 31.01.2019 року, після знесення 23 / 50 частки житлового будинку, загальна площа будинку змінилася з 118,60 м2 на 86,60 м2, а житлова площа змінилася з 81,90 м на 49,50 м. Позивач подала суду Звіт про оцінку вартості житлового будинку за адресою [ADDRESS] від 11.04.2019 де визначено ринкову вартість цього будинку 102 500,00 грн. (а.с.24-41). Відповідно до вказаного Звіту вартості житлового будинку за адресою [ADDRESS] , частка відповідачів у цьому майні становить 23 / 50 , що складає 47 150, 00 грн. Дані кошти були покладені позивачем на депозитний рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації України в Київській області, відповідно до вимог ч. 2 ст. 365 ЦК України. До справи приєднано спадкову справу № 345/1991 до майна померлого [INFO] [PERSON] . Задовольняючи позов, суд виходив з наступного. Відповідно ч. 4 ст. 334 ЦК України моментом набуття права власності за договором, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Враховуючи норму вказаної статті - право власності у відповідачів на нерухоме майно не виникло, оскільки вони не зареєстрували таке право у встановленому порядку. Згідно ч. 2 ст. 358 ЦК України, співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Однак, конкретно в даному випадку позивач не має змоги домовлятися із відповідачами у зв`язку із відсутністю будь-яких зв`язків з ними. Більше того, саме по собі володіння та користування відповідачами належною їм часткою є неможливим у зв`язку із її фактичним зруйнуванням. Відповідно до частин першої, другої статті 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі належної йому частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Відповідно до положення ч.1 ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинено за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо : 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Із конструкції зазначеної статті не вбачається, що для вирішення питання про припинення зазначеного права необхідна наявність всіх чотирьох умов у їх сукупності, оскільки статтею передбачено вичерпний перелік підстав, за наявності будь-якої з них можливе вирішення судом питання про припинення права на частку в спільному майні за вимогою інших співвласників. На думку суду, при розгляді даного спору знайшли підтвердження третя і четверта (підстава) зазначеної статті щодо припинення права власності на частку відповідача у спільному з позивачем майні. Оскільки спільне володіння і користування будинком позивачем і відповідачами є неможливе, оскільки їх частина будинку зруйнована, не придатна для життя і припинення права власності відповідачів на їх частку у спільному майні не завдасть істотної шкоди їх інтересам. Більше 20 років відповідачі не проявляють жодного інтересу до спільного майна, не реєструють своє право власності на майно у встановленому Законом порядку, не утримують майно, що призвело до повного занепаду частини будинку і непридатності до проживання. Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1997р. «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» при неможливості виділу частки будинку в натурі, або встановлення порядку користування ним, власнику, що виділяється, за його згодою присуджується грошова компенсація. Розмір грошової компенсації визначається за угодою сторін, а при відсутності такої угоди - судом по дійсній вартості будинку на час розгляду справи. В окремих випадках суд може враховуючи конкретні обставини справи, і при відсутності згоди власника, що виділяється зобов`язати решту учасників спільної власності сплатити йому грошову компенсацію за належну частку з обов`язковим наведенням відповідних мотивів. Зокрема, це може мати місце, якщо частка у спільній власності на будинок не може бути виділена в натурі чи за особливими обставинами сумісне користування ним неможливе, а власник в будинку не проживає і забезпечений іншою жилою площею. Як було встановлено судом, починаючи із 1991 року відповідачами не вчинялося жодних дій, спрямованих на утримання, ремонт, облаштування та догляд успадкованої ними 23 / 50 частки житлового будинку, що фактично підтверджує небажання відповідачами користуватися та утримувати майно у належному стані, даний позов не заперечили. З огляду наведеного, даючи оцінку наданим доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення та слід припинити право власності на частку [PERSON] в розмірі 23\\50 житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , спадкоємцями якого згідно виданих свідоцтв є [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] ; визнати за [PERSON] право власності на вказаний житловий будинок, в розмірі цілої частки та виплатити [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] 47 500 грн. з депозитного рахунку Територіального управління Державної судової адміністрації України в Київській області, пропорційно до розміру їх часток, вказаних в заповіті та в Свідоцтві про право на спадщину за заповітом, - [PERSON] і [PERSON] / [PERSON] / - 2\\3 частини даного будинку в рівних частинах кожному, а [PERSON] і [PERSON] - 1\\3 частину цього будинку в рівних частинах, що в грошовому еквіваленті становить: [PERSON] 15833 грн., [PERSON] 15833 грн. та [PERSON] , [PERSON] по 7916 грн. 50 коп. . Позивач не ставить вимогу про відшкодування їй судових витрат.

Outcome: approved