Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-15 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні квартирою, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, мотивуючи свої вимоги тим, що вона є власником 1/2 частини житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . По адресі належного позивачу домоволодіння на реєстраційному обліку перебуває, окрім неї, її син - відповідач [PERSON] , [INFO] . Відповідач, після тривалої відсутності за місцем реєстрації, а саме з 2010 року, не маючи права власності на зазначене домоволодіння, втратив право користування даним жилим приміщенням. За вказаною адресою відповідач не проживає вже вісім років. Не проживаючи у належному позивачу домоволодінні, відповідач таким чином не має ніяких правових підстав для залишення на реєстраційному обліку. В свою чергу, позивач фактично обмежена у здійсненні своїх прав, так як не може вільно розпоряджатися та користуватися своїм майном. Окрім цього, позивач вимушена сплачувати комунальні послуги за відповідача, який фактично не користується будинком, однак в ньому зареєстрований. В добровільному порядку знятися з реєстрації відповідач відмовляється. Вказані обставини змусили позивача звернутися до суду з даним позовом. Просить суд позбавити відповідача права користування житловим будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS] , шляхом визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням. В судове засідання позивач не з`явилася, подала до суду заяву, у якій просить розгляд справи здійснювати без її участі, позовні вимоги підтримує, судові витрати просить залишити за нею, проти заочного розгляду не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про день, час та місце розгляду справи через оголошення на офіційному вебпорталі судової влади України, про причини своєї неявки суд не повідомив, у встановлений судом строк відзив не подав. За таких обставин, суд ухвалив, розглянути справу заочно за відсутності відповідача, на підставі наявних у справі даних і доказів, відповідно до ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, в зв`язку з неявкою усіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 15.04.2008 (а.с. 9) та копії рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 23.04.2008 (а.с. 10), позивач успадкувала 1/2 частину житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до копії свідоцтва про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 24.06.2008 (а.с. 11), на підставі вказаних вище свідоцтва про право на спадщину та рішення суду, за позивачем зареєстровано право власності на 1/2 частину вищевказаного житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до копії домової книги (а.с. 13-14), відповідач [PERSON] з 11.11.2006 зареєстрований у вищевказаному житловому будинку. Згідно довідки Тульчинської міської ради №02-34-1052 від 10.12.2019 (а.с. 19), відповідач [PERSON] зареєстрований в [ADDRESS] , однак за місцем реєстрації не проживає. Відповідно до довідки Тульчинської міської ради №02-34-229 від 13.03.2020, відповідач [PERSON] , 1986 року народження, з 2008 року по даний час в [ADDRESS] , не проживає. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Так, відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Частиною 1 ст 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до який громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. За змістом ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР, до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій ст. 64 цього Кодексу. Згідно з ч. ч. 2, 3ст. 64 ЖК УРСР, до членів сім`ї наймача належить дружина наймача, їхні діти та батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в п. 2 цієї статті перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати у займаному житловому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Водночас, ч. 4 ст. 3 СК України, передбачено, що сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Так, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користуватися цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша ст. 405 ЦК України). При цьому необхідно мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. Отже, стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню саме положення статті 405 ЦК України, що відповідає роз`ясненням, які містяться в п. 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав». Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 №2 встановив, що реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальному житловому фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім`ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що відповідач з 2008 року в житловому будинку, розташованому за адресою: [ADDRESS] , не проживає. У відповідності до ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадяни протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зобов`язані зареєструвати місце свого проживання. Згідно вимог ст. 7 названого Закону зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням. На підставі статей 12, 81 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. В свою чергу, належним чином повідомлений відповідач не надав суду будь-яких заперечень та доказів на спростування позиції позивача. Таким чином, оскільки, під час розгляду справи не встановлено підстав для збереження жилого приміщення за відповідачем, суд вважає, що є підстави для визнання його особою, що втратила право користування жилим приміщенням, так як він тривалий час, понад один рік, у ньому не проживає. Аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи, що відповідач добровільно не змінив реєстрацію місця свого проживання, суд приходить до висновку, що він тим самим порушує право власності позивача, а тому, відповідно, позовні вимоги є законними та обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Враховуючи прохання позивача про залишення за нею судових витрат, суд, враховуючи вимоги ст. 141 ЦПК України, вважає можливим залишити судові витрати за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: approved