Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-17 00:00:00

Позивач звернулася до суду з зазначеним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 07 липня 2016 року Філія ПАТ «національна суспільна телерадіокомпанія» «Сумська регіональна дирекція» поширила інформацію щодо позивача, яка не відповідає дійсності, ганьбить його честь та гідність, наносить йому значної моральної шкоди. Позивач вказує, що крім інформації що принижує його як фахівця у галузі права, поширено ще й звинувачення його у скоєнні злочину. 20.07.2016 року цю передачу випущено в ефір повторно. Після виходу в ефір передач до нього звертались колеги, родичі з питаннями щодо порушення ним норм законів та прав людини. Позивач вказує, звинувачення його у незнанні чи нехтуванні законодавством, інформація про його намагання виселити мешканця гуртожитку, інформація про підробку документів не відповідає дійсності, ганьбить його честь та гідність. Він зазначає, що питання про виселення з гуртожитку не ставилось, оскільки громадянка виселилась сама, і виїхала за кордон, а деякі свої речі залишила в своїй колишній квартирі. Позивач вказує, що саме питанням опису та організації збереження цих речей вони займались, а відповідач представив ситуацію у репортажі як виселення, без зясування обставин, без ознайомлення з документами, без урахуванням пояснень позивача. Позивач вважає, що для посилення негативного вигляду позивача та комісії університету відповідач поширив у передачі консультацію фахівця, який пояснив, що ніхто не має права виселяти громадян без рішення суду. Позивач вважає, що консультація була не з того питання, яке вирішувалось ним та комісією університету, але глядачі - мешканці міста були введені в оману відповідачем і сприйняти репортаж як демонстрацію некомпетентності юриста Світайла. Позивач вказує, що відповідач не розібрався з дійсними обставинами, не розумів дійсну роль та права «довіреної особи», яка була показана в передачі як потерпіла сторона та борець за права довірителя, в той час як позивач вважає, що ця довірена особа незаконно користується державним майном, втручається у діяльність державної установи, незаконно проникає у державний гуртожиток, ще і з допомогою поліції та телебачення. Позивач вказує, що таке поширення недостовірної інформації нанесло йому значної моральної шкоди, яка полягає в тому що у людей які раніше йому довіряли як авторитетному досвідченому юристу, тепер після виходу передачі в ефір, змінили думку про нього Після передачі у нього обікрали дачу, сусіди його матері питали у неї чому її син виселяє бідну самотню жінку. Також від наслідків передачі постраждали його близькі родичі, які тепер сумніваються у його професійних здібностях та моральних якостях. На роботі його також перестали сприймати як досвідченого фахівця, і до нього перестали звертатися за порадами. Тепер йому на кожному кроці відчуваються недобрі погляди працівників університету. Також позивач вказує, що він часто приймає участь у судових справах, і йому видається, що після перегляду передачі судді, адвокати, учасники справ стануть вважати, що пояснення позивача слід сприймати з недовірою. Також позивач вважає, що порушено його право на особисте зображення, оскільки його було показано на всю область без його згоди, без погодження змісту його виступу. Позивач вважає, що відповідач випустив передачу в ефір без перевірки достовірності одержаної інформації. Посилаючись на вказані обставини, позивач просить: - зобовязати ПАТ «Національна суспільна телерадіокомпанія України» в особі філії ПАТ «НСТУ» «Сумська регіональна дирекція» у наступних передачах у вечірніх новинах не менше двох разів загальною тривалістю не менше 8 хвилин поширити вибачення та спростування недостовірної інформації; - на відшкодування моральної шкоди стягнути з відповідача на користь позивача 100\~000 грн. та судові витрати (а.с.8-11). Крім того, позивач надав текст спростування (а.с.19). В суді позивач підтримав позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на їх обґрунтованість, наявність доказів на підтвердження заявлених позовних вимог, просить задовольнити позов у повному обсязі. Крім того, позивач вважає, що він виступав як фізична особа, оскільки зйомка проводилась не на вулиці, не на зборах, не на іншому заході публічного характеру. Також позивач пояснив, що позиція відповідача, як у сюжеті, так і під час розгляду справи не відповідає обставинам справи. Позивач вважає, що репортаж розпочинається з відвертої брехні, що їх не пускали до гуртожитку. Позивач також зазначив. Що він декілька разів намагався звернутись до керівництва телерадіокомпанії, однак вони уникали зустрічі. Позивач просив секретаря передати керівництву що бед звертатися з позовом. Представник відповідача в суді заперечувала проти задоволення позовних вимог, надала письмові заперечення (а.с.26-28). Посилалась на те, що 07.07.2016 року до відповідача звернувся [PERSON] з проханням висвітлити конфліктну ситуацію, що виникла навколо приміщення гуртожитку медінституту Сумського державного університету. Представник вказує, що інформація повинна мати авторитетне джерело походження (авторитетне саме для конкретної новини. Крім того, на джерела інформації служби телерадіокомпанії мають посилатися чітко і недвозначно, представляти усіх сторін конфлікту, збалансовано подавати матеріал. Сюжет був побудований лише на особистих коментарях осіб: довіреної особи мешканки квартири [PERSON], посадової особи помічника ректора [PERSON] [PERSON], юриста СумДУ Андрія Світайло, інспектора патрульної поліції [PERSON]. Крім того, в цьому сюжеті було розміщено коментар особи, що не є учасником конфлікту юриста Ігоря Марченко. Відповідач вказує, що з боку журналістів відповідача не було жодного коментаря, а все коментарі показані з «перших уст». Відповідач вважає, що посилання позивача на враження глядачів та проведення будь-яких аналогій є домислами та припущеннями, які нічим не доведені, і не базуються на доказах. Крім того, відповідач вважає, що позивач надавав інтервю як службова особа (юрист СумДУ) в межах своєї компетенції та повноважень. Він мав право на підставі своєї письмової заяви прослухати відповідну передачу перед її трансляцією, однак не використав це право. В ході розгляду справи позивач надав додаткові письмові пояснення, в яких зазначає, що відповідач без його згоди провів зйомку його інтервю і випустив в ефір, та поширив у передачі чисто субєктивну позицію довіреної особи мешканки гуртожитку. При цьому відповідач абсолютно не взяв до уваги, що питання виселення ні позивачем, ні комісією університету не ставилось. Позивач вважає, що відповідачем не враховано позицію ні позивача, ні іншого працівника університету. Позивач вважає, що ці порушення і стали причиною поширення недостовірної інформації, яке спричинило тяжкі наслідки для позивача. Недостовірною інформацією позивач вважає наступне що він, юрист університету, проводив виселення мешканки гуртожитку, що при цьому він застосовував брехню, що підроблює документи, Вказує, що у передачі не було надано доказів та обґрунтування. Де позивач збрехав і які документи він підробив. Позивач вказує, що виселення не було, так як особа виїхала за кордон, і значить добровільно припинила користування квартирою. Крім того, представник мешканки гуртожитку у своєму інтервю про організацію виселення заявив, що він не вірить позивачу, тобто позивач збрехав. Позивач вважає, що спростувати цю інформацію не представляється можливим, оскільки у поширеній інформації не повідомляється, про що саме він збрехав, та які саме документи він підробив. Позивач просить визнати загальновідомим факт негативного відношення людей до юристів, які не знають законодавства чи порушують його, чи які діють незаконно, та звільнити його від доказування тих обставин, що після перегляду передачі багато людей стали негативно відноситись до нього як до юриста і до людини, і це відбилось і на його родичах (а.с.32-33). Суд, заслухавши позивач та представника відповідача, свідків, дослідивши матеріали справи, дослідивши відеосюжет, вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 07 липня 2016 року у вечірньому випуску програми «Новини. На часі» Сумською регіональною дирекцією Національної суспільної телерадіокомпанії України був показаний сюжет, побудований на особистих коментарях наступних осіб: [PERSON] (який представився як довірена особа мешканки квартири в гуртожитку), [PERSON] (помічника ректора [PERSON]), [PERSON] (юриста СумДУ), [PERSON] (інспектора патрульної поліції м. Суми) В даному сюжеті у вигляді інтервю з вказаними особами була висвітлена ситуація, що стосувалась питання проживання [PERSON] та знаходження її речей у квартирі гуртожитку медичного інституту Сумського державного університету. Вказаний відеосюжет наданий на диску та оглянутий в судовому засіданні (а.с.20). Вбачається, що кожен з вищеперелічених осіб, які давали інтервю, коментували ситуацію кожен окремо, висловлюючи свої особисті думки з цього приводу, «від першої особи». Позакадрові коментарі журналіста відсутні. Мається коментар юриста І.Марченко, який розяснює, що виселення можливо проводити лише за рішенням суду. Допитаний в суді в якості свідка [PERSON] пояснив, що у липні 2017 року знімальна група приїздила за його зверненням. Згідно доручення він приглядав за квартирою громадянки [PERSON]. Прийшов за речами в її квартиру в гуртожиток. 07 липня 2016 року вони з чорнобильцями зібрались і пішли до ректора. Він зателефонував на 102 і сказав, що як довірену особу мешканки його не пускають до її квартири. Свідок пояснив, що він не пускав [PERSON] до квартири, і сказав [PERSON], що той підроблює документи. Допитаний в суді в якості свідка [PERSON] пояснив, що він поліцейський і прибув на виклик 07.07.2016 року по скарзі на те, що поліція нібито неналежно відреагувала на виклик. Одна із сторін конфлікту скаржилась на бездіяльність поліції з приводу того, що не надали можливості проникнути до кімнати. При самій ситуації свідок не був присутній, і зі слів патрульних він знає, що там був конфлікт між представником громадянки, яка жила у спірній квартирі гуртожитку і адміністрацією університету. Самої особи, яка мешкає у спірній кімнаті не було. Свідок пояснив, що він бачив подальшу суперечку між юристом та представником громадянки, вони показували один одному якісь документи. Громадянин [PERSON] висловлювався, що документи підроблені. Свідок пояснив, що він порадив сторонам конфлікту звернутися до суду. Допитаний в суді в якості свідка [PERSON] пояснив, що він є заступником ректора Сумського державного університету. В той день він приїхав до гуртожитку, і він же був головою комісії. Свідок пояснив, що спірна квартира була надана співробітнику університету [PERSON] та його дружина [PERSON] Потім вони розлучились, і спочатку [PERSON] переїхав мешкати в інше місце, а потім і колишня дружина наймача [PERSON] залишила цю квартиру, і там не проживає тривалий час. Адміністрацією університету було вирішено у цій квартирі знести речі наймача (меблі, холодильник) в одну кімнату, опломбувати цю кімнату, а другу кімнату передати для проживання іншій людині. [PERSON] не був членом комісії, був просто запрошений до участі, а членом комісії був [PERSON] В даній квартирі була зареєстрована одна особа колишня дружина наймача [PERSON], а основний наймач [PERSON] не був зареєстрований там після розлучення. Свідок пояснив, що гуртожиток є державною власністю. Свідок пояснив, що інтервю у нього брали кілька разів, але він не бачив сюжету. Знає, що була словесна агресія до [PERSON] з боку довіреної особи мешканки. В той день проводився робочий захід, а не публічний. Допитана в суді в якості свідка [PERSON] пояснила, що вона є редактором і знімала програму 07.07.2016 року. В той день, коли вона прийшла на роботу, їй дали завдання зняти сюжет. Вона поїхала знімати сюжет, там була група людей, які намагалися проникнути до житла жінки, яка перебуває в США. Свідок пояснила, що взяла інтервю у всіх осіб, і поїхала. На місці зйомки зацікавлені сторони висловились. Хомутинник дав зрозуміти, що він забирає речі жінки, яка проживає в цій кімнаті, і туди нібито вселяють іншу людину. Свідок пояснила, що її сюжет не містить закадрового тексту. Всі фрази, на які посилається позивач, звучали з вуст безпосередньо [PERSON], а будь-яких коментарів редактора немає. Свідок пояснює, що ситуація освітлена ними за заявою людини, і ця ситуація сприймалася ними як типова, яка може статися з будь-якою людиною. Хомутинник сказав, що вони нададуть цю квартиру іншим людям, і свідок пояснила, що вона це розуміє як виселення. [PERSON] представив себе як юриста університету, і свідок пояснила, що сприймала його як службову особу. Коли вони знімають сюжет, то завжди беруть коментарі у незацікавлених осіб, в даному випадку це був коментар юриста Марченко. З підстав проникнення до житла. Цей юрист характеризував ситуацію відсторонено, прізвища не згадувались. Судом також встановлено, що постановою Зарічного районного суду м. Суми від 10.02.2017 року було задоволено позов Сумського державного університету до Сумської міської ради в особі Управління «Центр надання адміністративних послуг», третя особа: [PERSON], про зобовязання зняти з реєстрації з місця проживання [PERSON] Вказане рішення було скасоване постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 30.05.2017 року (а.с.12-13). З матеріалів справи також вбачається, що 20.06.2016 року позивач звернувся до ректора [PERSON] з письмовою доповіддю щодо квартири [PERSON], в якій запропонував: 1) створити комісію, якій доручити скласти опис речей, які знаходяться у квартирі і не є майном гуртожитку, та перемістити ці речі в інше приміщення, про що скласти акт, або вивезти ці речі з гуртожитку за погодженням з [PERSON], родичами [PERSON], або іншими уповноваженими особами; 2) на звільнену площу встановленим порядком поселити осіб, що потребують житла; 3) якщо [PERSON] не забезпечить вивозу з гуртожитку речей, то перемістити ці речі у інше приміщення гуртожитку, скласти акт, вручити [PERSON] та договір найму з ним не вважати розірваним, а внести зміни відповідно до займаної площі (а.с.14-15). Також 21.06.2016 року на імя ректора подав заяву [PERSON], в якій вказав, що у березні 2016 року його колишня дружина [PERSON] виїхала за кордон, а тому він просить припинити договір найму квартири №14 у гуртожитку № 4 за адресою: [ADDRESS], та припинити нарахування плати за користування гуртожитком з 01 червня 2016 року. Також повідомив, що [PERSON] свої речі з кімнати не забрала, з реєстрації за вказаною адресою не знялась, бронювання жилого приміщення не оформлювала (а.с.16). З приводу вказаних заяв ректором [PERSON] 21.06.2016 року була надана відповідна резолюція, згідно доповідної юриста: створити комісію для звільнення квартири від речей, вирішення питання поселення осіб, що навчаються в університеті, внести зміни до Договору найму з [PERSON] відповідно до займаної площі, у випадку зявлення [PERSON] до перебігу 6-ти місячного строку питання надання їй житлової площі вирішити встановленим порядком (а.с.17). 04.07.2016 року було видано розпорядження № 4 про створення комісії з метою виконання рішення ректора щодо заяви [PERSON], створена комісія у складі: [PERSON], [PERSON], [PERSON], залучено працівників для перенесення речей, доручено визначити відокремлене приміщення для речей, кули перемістити речі з квартири № 14 , підготувати проект додаткової угоди до договору найму житла з [PERSON], звільнену площу розподілити згідно алгоритму поселення осіб, що навчаються в університеті (а.с.18). За змістом ст.ст. 94, 277 ЦК України, ч. 4 ст. 32 Конституції України, ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод (далі Конвенції) кожному, в тому числі юридичній особі, гарантується право на захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію. Разом з тим, за змістом зазначеного законодавства, кожному гарантується право на свободу висловлення поглядів, в тому числі право поширювати інформацію без втручання органів державної влади, за умови, що вони діють добросовісно і надають правильну і достовірну інформацію, не завдаючи при цьому шкоди репутації окремих осіб і не порушуючи їх прав. Відповідно до ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено в наслідок поширення про неї та (або) членів її сімї\~\~недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Доведення неправильності, помилковості, хибності будь-чого, будь-чиїх тверджень, переконань є спростуванням. Відповідно до розяснень Пленуму Верховного [PERSON] України, що містяться у п. 15\~\~Постанови № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). За п. 19 вказаної постанови Пленуму Верховного [PERSON] України, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та зясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. У п. 5 вказаної постанови Пленуму зазначено, що відповідно до статей 94, 277 ЦК фізична чи юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. При цьому суди повинні враховувати такі відмінності: а) при спростуванні поширена інформація визнається недостовірною, а при реалізації права на відповідь особа має право на висвітлення власної точки зору щодо поширеної інформації та обставин порушення особистого немайнового права без визнання її недостовірною; б) спростовує недостовірну інформацію особа, яка її поширила, а відповідь дає особа, стосовно якої поширено інформацію. Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та що кожен має право на повагу до його гідності (ст. ст. 3, 28). Разом із цим Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоровя населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (ст. 34 Конституції України). При розгляді даної справи, суд враховує також міжнародно-правові зобовязання України в сфері свободи слова, свободи вираження поглядів. Відповідно до ст. 17 Закону «Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини», суди повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і рішення Європейського суду з прав людини як джерело права. Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною, передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. За змістом цієї норми свобода слова, преси як захисника інтересів громадськості, критика представників держави, висловлення своєї думки в процесі обговорення питань, що становлять громадський інтерес, є однією з найважливіших свобод людини. Втрутитись у процес реалізації цієї норми національна влада може лише у випадках, передбачених ч. 2 ст.10 Конвенції, зокрема, якщо це передбачено законом, направлено на захист репутації або прав інших осіб і є необхідним у демократичному суспільстві. Аналіз зазначеного національного законодавства та ст.10 Конвенції і практики її застосування свідчить про те, що межі свободи вираження думок залежать від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені. Крім того, згідно зі ст. 1 Закону України «Про інформацію» під інформацією слід розуміти документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що відбуваються у суспільстві, державі та навколишньому природному середовищі. В силу ст. 30 цього Закону ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема: критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема вживання гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Свобода дотримуватися своїх поглядів є основною передумовою інших свобод, гарантованих ст. 10 Європейської конвенції з прав людини, і вона користується майже абсолютним захистом у тому сенсі, що можливі обмеження, закладені в п. 2 цієї статті. Крім того, поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, ст. 10 Європейської конвенції з прав людини захищає і погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість. Оціночні судження також користуються захистом, це передумова плюралізму поглядів. Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного [PERSON] України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Як вбачається з відеосюжету під назвою «Виселення з гуртожитку», який транслювався 07 липня 2016 року у вечірньому випуску програми «Новини. На часі», в ньому йде мова про ситуацію, що склалася в звязку з користуванням квартирою гуртожитку [PERSON], її виїздом за кордон та подальшими діями адміністрації університету щодо перевезення її речей з квартири до іншого приміщення, та можливого надання квартири в користуванні іншим особам. При цьому в даному випадку поширення недостовірної інформації не було, оскільки висвітлена в сюжеті інформація відповідає дійсності, а ці події описує позивач в позовній заяві. Зокрема, з відеосюжету вбачається, що позивач особисто коментував ситуацію і розяснював, що у випадку вибуття особи з житла на інше місце проживання або до іншого міста договір найму розривається (коментар позивача міститься на відеозаписі з 01 хвилини 25 секунди по 02 хвилину 05 секунду, а.с. 20). Також з відеосюжету вбачається, що юрист І. Марченко висловив свою думку про те, що будь-які житлові спори повинні розглядатися через суд (коментар [PERSON] міститься на відеозаписі з 03 хвилини 22 секунди по 04 хвилину 00 секунд, а.с. 20). Та обставина, що у сюжеті під назвою «Виселення з гуртожитку» не відображено повні коментарі позивача з приводу ситуації, що склалася щодо спірного житлового приміщення, а отже допущена неповнота відображення ситуації, не можна вважати такою, що вказує на недостовірність висвітленої інформації. Суд звертає особливу увагу на ту обставину, що журналістом (редактором) не зроблено будь-яких висновків чи власних коментарів щодо тих висловів, які позивач вважає недостовірними та такими що порушують його честь та гідність. Зокрема, з відеосюжету вбачається, що не хто інший, а лише довірена особа [PERSON] [PERSON], який ініціював зйомку даного сюжету, висказався що не довіряє [PERSON] та висловився, що той підробляє документи (коментар [PERSON] міститься на відеозаписі з 02 хвилини 43 секунди по 03 хвилину 02 секунду, а.с. 20). Вказані вислови [PERSON] є його особистою думкою, і за характером подачі даної інформації вбачається, що ці вислови не є фактичними твердженнями, а є оціночними судженнями. Також з огляду на те, що весь сюжет побудований на особистих коментарях осіб, даний сюжет не містить позакадрових коментарів журналіста та в сюжеті відсутне зазначення інформації про те, що юрист СумДУ є особою, яка незаконно виселяє мешканку гуртожитку, то відсутні підстави для її спростування. З огляду на те, що судом не встановлено обставин того, що в сюжеті під назвою «Виселення з гуртожитку» поширено відомості про події та явища, яких не існувало, або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності, позивач мав можливість скористатися правом на відповідь, висловивши власну точку зору щодо поширеної відносно нього інформації. Суд також звертає увагу на ту обставину, що коли позивач надавав інтервю, він позиціонував себе саме як юриста СумДУ. Виходячи з викладеного, суд не приймає до уваги доводи позивача, що позивач діє в даному випадку як фізична особа, а не як публічна особа. Приймаючи до уваги вищевикладене, суд враховує положення абз.6 п. 3 рішення Конституційного [PERSON] України у справі про поширення відомостей від 10 квітня 2003 року № 8рп/2003, щодо особливостей реалізації права громадян на свободу вираження поглядів і критику стосовно дій (бездіяльності) посадових осіб та службових осіб. Межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої інформації щодо звичайних громадян. Тому, якщо посадові чи службові особи діють без правових підстав, то мають бути готовими до критичного реагування з боку суспільства. Оскільки в ході судового засіданні було встановлено, що журналістом у телевізійній передачі відносно позивача не поширена недостовірна інформація, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed