Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-10 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою про визнання права власності на майно за набувальною давністю, в якій зазначає, що у березні 2005 року вона домовилася з [PERSON] про купівлю будинку по [ADDRESS] Запорізької області. Отримавши кошти за будинок [PERSON] передала позивачці ключі від будинку, технічний паспорт на будинок, державний акт на земельну ділянку та 09 квітня 2005 року надала розписку про отримання коштів за будинок. Оформити договір купівлі-продажу у нотаріальній конторі позивач не змогла, оскільки [INFO] року [PERSON] раптово померла. З квітня 2005 року [PERSON] постійно проживає у будинку по [ADDRESS] Запорізької області, несе витрати по його утриманню, на її ім'я укладені договори на електро- та водопостачання, також зазначений будинок зареєстрований на її ім'я у погосподарській книзі сільської ради. У зв'язку з тим, що позивач більше 11 років добросовісно, відкрито та безперервно володіє нерухомим майном, а саме будинком [ADDRESS] просить суд визнати за нею право власності на вказаний будинок з надвірними будівлями за набувальною давністю. У судовому засіданні позивач пояснила, крім викладеного у позові, що у 2005 році вона придбала вказаний вище будинок у [PERSON] за 6000 грн., про що [PERSON] написала розписку. Договір купівлі-продажу будинку у нотаріальній конторі сторони не уклали через відсутність коштів. Представники відповідача Великобілозерської сільської ради Великобілозерського району Запорізької області у судове засідання не з'явилися, надали заяву про розгляд справи за їх відсутності, проти задоволення позовних вимог [PERSON] не заперечували. Представник третьої особи - Відділу економічного розвитку, торгівлі та державної реєстрації Великобілозерської районної державної адміністрації Запорізької області у судове засідання також не з'явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності. Допитані судом свідки [PERSON] та [PERSON], кожен окремо, пояснили суду, що у 2005 році позивач придбала у [PERSON] будинок по [ADDRESS] Запорізької області, договір купівлі-продажу у нотаріальній конторі не укладали, [PERSON] надала розписку про отримання грошей за будинок і передала [PERSON] ключі від будинку, з того часу позивач постійно мешкає у вказаному будинку. Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, суд дійшов висновку, що вимоги, які викладені в позовній заяві, не підлягають задоволенню з наступних підстав. Так, судом встановлено, що будинок по [ADDRESS] Запорізької області належав [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про право власності та свідоцтвом про право на спадщину, виданими державним нотаріусом Великобілозерської державної нотаріальної контори Сиротенко Г.А. 10 березня 1995 року. Згідно технічного паспорту на житловий будинок індивідуального житлового фонду за адресою: [ADDRESS], власником будинку, цілої частки, зазначено [PERSON] (а.с.5-8). За розпискою від 09.04.2005 року [PERSON] в присутності свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] та сільського голови Корж Г.Д. отримала від [PERSON] кошти в сумі 6000 гривень за продаж будинку по [ADDRESS] Запорізької області (а.с.4). [INFO] року [PERSON] померла (а.с.3). Відповідно до довідки Великобілозерської сільської ради Великобілозерського району Запорізької області [PERSON] була зареєстрована та проживала одна [ADDRESS] (а.с.11). Крім того, за інформацією Енергодарської державної нотаріальної контори, спадкоємці померлої [INFO] року [PERSON] з заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори не зверталися, спадкова справа не заводилась. Згідно з довідкою виконавчого комітету Великобілозерської сільської ради Великобілозерського району Запорізької області № 1187 від 29.07.2016 року, [PERSON] зареєстрована [ADDRESS] Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до положень ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Згідно з ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Частиною першою статті 210 ЦК України визначено, що правочин підлягає реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Згідно зі статтею 220 цього Кодексу, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, такий договір є нікчемним. Крім того, за ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Відповідно до ч. 4 ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Так, стаття 344 ЦК України визначає ознаки володіння, які є необхідними для набуття права власності на річ за набувальною давністю. Володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна. З огляду на положення статті та роз'яснення, викладені в постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року, набуття права власності на чужі речі за набувальною давністю здійснюється за умови, що річ, яка опинилася у володінні особи, є об'єктивно чужою, володілець суб'єктивно вважає майно своїм, володілець майна має бути добросовісним набувачем, володіння здійснюється протягом усього строку відкрито та продовжувалось безперервно, строк такого володіння нерухомим майном складає 10 років. Отже, задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі ст. 344 ЦК України можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння. Норми цієї статті не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов'язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника. Крім того, оскільки право власності за набувальною давністю набувається за рішенням суду, то на момент прийняття рішення право володіння позивача не має бути припинено. Зокрема, володілець за давністю є незаконним володільцем, про що зазначено в ч. 1 ст. 344 ЦК України (особа заволоділа чужим майном). Право власності на стороні володільця за давністю виникає поза волею та незалежно від волі колишнього власника. При цьому добросовісне володіння означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно. Позов про право власності за давністю володіння не може пред'явити законний володілець або особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є її власником. Набувальна давність поширюється на випадки фактичного, безтитульного (незаконного) володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного титулу, наприклад, договору найму, зберігання тощо, виключає застосування набувальної давності. Таким чином, судом встановлено, що спірне майно перебувало у володінні власника майна, а позивачка користується спірним майном на підставі письмової угоди купівлі-продажу (розписки) укладеної між сторонами, тобто за волею колишнього власника. Відповідно до статті 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Отже, судом встановлено, що відповідно до вимог ст. 344 ЦК України позивачем не дотримано необхідних умов для набуття права власності на спірний будинок за набувальною давністю, тому суд вважає, що позов не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed