Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-15 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати [PERSON] батьком [PERSON], [INFO], та стягнути з нього аліменти на утримання сина. Позов обґрунтовано тим, що вона з [PERSON] перебувала у шлюбі з 25 листопада 1994 року. 14 листопада 1998 року шлюб між ними було розірвано, однак з 2003 року вони поновили шлюбні стосунки та проживали однією сімєю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу. 09 серпня 2004 року у них народився син, [PERSON]. [PERSON] є його батьком, але не подав до відділу реєстрації актів цивільного стану Марганецького міського управління юстиції Дніпропетровської області заяву про реєстрацію батьківства. Відповідно, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень був проведений в порядку, передбаченому ст.135 Сімейного кодексу України. [PERSON] забирав її разом з дитиною з пологового будинку, допомагав їй доглядати дитину, а в подальшому їх син [PERSON] називав відповідача батьком. 13 вересня 2006 року вони з відповідачем повторно зареєстрували шлюб, але спільне життя не склалося і 14 березня 2008 року шлюб між ними було розірвано. На цей час відповідач не спілкується ні з нею, ні з дитиною, матеріальну допомогу на утримання дитини не надає. Син [PERSON] проживає із нею, що підтверджується довідкою з місця проживання. Дитина повністю перебуває на її утриманні. Відповідач працює у ПАТ «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат», стабільно отримує заробітну плату та може надавати матеріальну допомогу на утримання дитини. Враховуючи вищевикладене, вважає, що з відповідача необхідно стягнути аліменти на утримання сина в розмірі ? частини від усіх видів заробітку. Просила також стягнути з відповідача на її користь судові витрати. Позивач в судовому засіданні позов підтримала та просила його задовольнити. Відповідач у судове засідання двічі не зявився, про час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Будь-яких заяв чи клопотань від нього не надходило. З урахуванням положень статті 224 ЦПК України та думки позивача, яка не заперечувала проти ухвалення заочного рішення, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та винести заочне рішення. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та показання свідків, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову з таких підстав. Відповідно до ч.1 ст.135 Сімейного кодексу України при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а імя та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою. Відповідно до ч.1 ст.128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Частиною 4 ст.128 СК України встановлено, що позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу. Відповідно до розяснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» справи про визнання батьківства щодо дитини, яка народилася не раніше 1 січня 2004 року, суд має вирішувати відповідно до норм СК, зокрема ч.2 ст.128, на підставі будь-яких доказів, що засвідчують походження дитини від певної особи й зібрані з дотриманням норм цивільного процесуального законодавства. У таких справах позови осіб, зазначених у ч.3 ст.128 СК, приймаються до судового розгляду зокрема, якщо дитина народжена матірю, яка не перебуває у шлюбі, немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду і запис про батька дитини в Книзі реєстрації народжень учинено за прізвищем матері, а імя та по батькові дитини записано за вказівкою матері (ч.1 ст.135 СК). Відповідно до статей 213, 215 ЦПК рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства (материнства) в органах РАЦС (прізвище, імя та по батькові матері й батька, число, місяць і рік їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини, коли та яким органом його вчинено. Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ст.212 ЦПК, згідно з якою жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення. У разі коли ухилення сторони у справі зазначеної категорії від участі в експертизі або від подання необхідних матеріалів, документів тощо унеможливлює її проведення, суд відповідно до ст.146 ЦПК може визнати факт, для зясування якого її було призначено, або відмовити в його визнанні (залежно від того, хто зі сторін ухиляється, а також яке значення має для них ця експертиза). Якщо відповідач у такій справі ухиляється від участі у проведенні судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи, суд вправі постановити ухвалу про його примусовий привід. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про народження [PERSON] народився 09 серпня 2004 року, про що в книзі записів актів громадянського стану про народження 19 серпня 2004 року зроблено відповідний запис № 268. Батьком записаний [PERSON], матірю [PERSON], громадянка України (а.с.5). Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб 14 лютого 2011 року за № 00033229981 реєстратором Відділу державної реєстрації актів цивільного стану Марганецького міського управління юстиції у Дніпропетровській області внесено відомості про актовий запис № 423 від 25 листопада 1994 року про реєстрацію шлюбу між [PERSON] та [PERSON] (а.с.9). 14 січня 1998 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано (а.с.8). 13 вересня 2006 року шлюб між ними було знов укладено, актовий запис № 232 (а.с.7), та розірвано 14 березня 2008 року, актовий запис № 49 (а.с.6). В позові та судовому засіданні позивач зазначила, що вона з відповідачем проживала [INFO] без реєстрації шлюбу з 2003 року, аж поки шлюб не було зареєстровано 13 вересня 2006 року, і в цей період народився їх спільний син [PERSON]. Судом з метою встановлення факту сумісного проживання позивача та відповідача та ведення ними спільного господарства в період з 2003 року і до дати народження дитини дописані свідки. Свідок [PERSON] в судовому засіданні повідомила суду, що вона проживає в [INFO], навпроти будинку № 22, добре знає сімю [PERSON]. Підтвердила той факт, що на момент вагітності позивачки, вона проживала разом із [PERSON] в будинку № 22, і після народження [PERSON] вона ніколи не чула, що відповідач не визнає його своїм сином. Навпроти, свідок вважає, що у них була дружня сімя. Свідок [PERSON] в судовому засіданні підтвердив, що він після пологів разом із [PERSON] забирав свою двоюрідну сестру [PERSON] та дитину з пологового будинку в м.Нікополь та відвозив їх до дому. Крім того, в судовому засідання судом досліджено фотографії, на яких відповідач тримає на руках маленьку дитину і знаходиться поряд з позивачем. В судове засідання відповідач не прибув, повістки до суду не отримував, у звязку з чим суд не розглядав клопотання позивача про проведення судово-генетичної експертизи з метою встановлення кровного споріднення між [PERSON] та [PERSON] Також неявка в судове засідання відповідача унеможливила зясування тієї обставини, чи визнає [PERSON] своїм сином [PERSON]. У звязку з чим суд вирішував справу на підставі наданих позивачем доказів. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Положеннями ч.1 ст.61 ЦПК України передбачено підстави звільнення від доказування у випадку, якщо обставини визнаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Суд вважає доведеним належними та допустимими доказами той факт, що [PERSON], [INFO], є батьком [PERSON], [INFO]. Судом також встановлено, що дитина проживає разом з матірю за адресою: Дніпропетровська область, м.Марганець, вул.Донецька, буд.22 (а.с.10), та знаходиться на її утриманні. [PERSON] проживає за адресою [INFO], сплачує аліменти на користь [PERSON] в розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно на утримання повнолітнього сина [PERSON], 03 серпня 1995 року, до досягнення останнім 23 років. За словами позивачки відповідач працює в ПАТ «Марганецький ГЗК», тобто має регулярний дохід. Стаття 27\~Конвенції про права дитини, ратифікованої Верховною Радою України 27.09.1991, та положення Декларації прав дитини\~регламентують,\~що інтереси дитини необхідно\~забезпечувати найкращим чином, дитина повинна бути\~серед тих, хто\~першим одержує\~захист і допомогу. Обовязок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обовязків (ч.2 ст.51 Конституції України) і закріплюється в сімейному законодавстві. Зокрема, статтею 180 Сімейного кодексу України на батьків покладено обовязок по утриманню дитини до досягнення нею повноліття. Відповідно до закону батьки зобовязані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Обовязок батьків утримувати своїх дітей є безумовним і не залежить від того, чи є батьки працездатними й чи є в них кошти, достатні для надання утримання, а лише враховується судом при визначенні розміру стягуваних аліментів. Відповідно, невиконання зазначеного обовязку тягне за собою встановлену законом відповідальність. Відповідно до ст.181 СК Україниспособи виконання батьками обовязку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Як встановлено судом, на час розгляду справи домовленості між батьками з приводу участі відповідача в утриманні дитини не досягнуто, а, отже, аліменти підлягають стягненню в порядку ст.181 Сімейного Кодексу України. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно ч.2 ст.182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та зобовязання щодо утримання. Виходячи з того, що дитина проживає разом із позивачкою, враховуючи вік дитини, обовязок батьків щодо матеріального утримання дитини, виходячи з засад справедливості, добросовісності, розумності, суд приходить до висновку про задоволення позову та стягнення з відповідача аліментів в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову. Тому стягнення аліментів необхідно розпочати з 09 червня 2017 року дня звернення позивача до суду з позовом про стягнення аліментів. Крім того, на підставі ст.88 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» з відповідача необхідно стягнути в дохід держави судовий збір в розмірі 640 гривень та на користь позивача 640 гривень. Враховуючи викладене,

Outcome: approved