Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-26 00:00:00

Позивач звернулася до суду з даним позов, в якому просить з урахуванням зави про зменшення розміру розірвати шлюб укладений між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований 18.06.2011 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Житомирського міського управління юстиції, про що складено відповідний актовий запис № 818; після розірвання шлюбу відновити дошлюбне прізвище [PERSON] ; визначити місце проживання малолітніх дітей: - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю - [PERSON] . В обґрунтування позову зазначає, що з 04.11.2017 року перебувають в зареєстрованому шлюбі, від якого мають малолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Спільне життя з відповідачем не склалося у зв`язку з відсутністю порозуміння, зникли спільні інтереси, втрачено почуття кохання, мають різні погляди на сім`ю, спільного господарства не ведуть, шлюбні відносини припинені. Відповідач неодноразово вчинює домашнє насильство в сім`ї. На даний момент сторони проживають разом в одній квартирі, однак спільний побут не ведуть, відповідач відмовляється нести витрати на утримання житла та ведення домашнього господарства, оплату комунальних послуг та утримання дітей. Позивач вважає, що подальше спільне проживання та збереження шлюбу є неможливим та суперечить інтересам сторін. Відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, згідно якого щодо вимоги про розірвання шлюбу не заперечує, щодо позовної вимоги про визначення місця проживання дитини з матір`ю заперечує та просить відмовити за безпідставністю. В обґрунтування зазначає, що позивач постійно звертає увагу суду про наявність у неї в особистій приватній власності квартири [ADDRESS] , земельної ділянки в с. Оліївка Житомирського району Житомирської області. Однак дана інформація не відповідає дійсності, оскільки ст. 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тобто, вищезазначена квартира та земельна ділянка є спільною сумісною власністю, а не як зазначає позивач особистою приватною власністю. В зв`язку з чим, ні позивач, ні відповідач та діти не збираються змінювати місце проживання на іншу адресу, іншого житла у сторін немає, тому питання щодо встановлення місця проживання дітей згідно ч. 1 ст. 161 СК України розглядатись не може. В судовому засіданні позивач та її представник позові вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити з підстав, викладених в позові. Відповідач позовні вимоги не визнав, з підстав, викладених ним у відзиві на позовну заяву. Представник Органу опіки і піклування Житомирської міської ради Кравчук А.Й. просила при ухвалені рішення по даній справі врахувати висновок органу опіки та піклування та визнати місце проживання малолітніх дітей разом із матір`ю. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь в судовому розгляді, дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими такі факти та відповідні ним правовідносини. Судом встановлено, відповідно до оригіналу свідоцтва про шлюб, який видано повторно, серії [NUMBER] сторони перебувають в шлюбі, який зареєстрований 18.06.2011 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Житомирського міського управління юстиції, про що складено відповідний актовий запис № 818. (а.с. 13) Від шлюбу мають малолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження. (а.с 14-15) Перешкод для пред`явлення позову про розірвання шлюбу судом не встановлено. Згідно із ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України (далі СК України) позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Частиною 2 ст. 112 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 51 Конституції України, ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування до шлюбу не допускається. Як вбачається з матеріалів справи, спільне подружнє життя у сторін не склалося, спільне господарство не ведеться, вони припинили шлюбні стосунки і поновлювати їх не мають наміру, примирення і збереження сім`ї є неможливим. За таких обставин, враховуючи фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, суд приходить висновку про наявність підстав для розірвання шлюбу, оскільки його збереження суперечило б інтересам сторін. На підставі викладеного, оскільки сторони не бажають зберегти шлюб, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам сторін, що відповідно до ст. 112 Сімейного кодексу України є підставою для розірвання шлюбу, а тому позовна заява підлягає до задоволення. Згідно зі статтею 24 СК України,шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Згідно зі статтею 24 СК України,шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає статті 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя /стаття 110 СК України/. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Відповідно до ст. 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Зі змісту свідоцтва про одруження [PERSON] до шлюбу мала прізвище - [PERSON] . Згідно з довідки Директора ТОВ «ЕС.СІ.АЙ. КОНТАЛТИНГ» - [PERSON] № 7 від 22.10.2018 року зазначено, що [PERSON] працює на підприємстві на посаді менеджера з адміністративної діяльності на 0,5 ставки на умовах зовнішнього сумісництва з окладом 2500,00 грн. згідно Наказу №16-К від 16.102018р. (а.с.21) Копією довідки начальника відділу кадрів ЖДТУ [PERSON] № 44-05.02-19/187 від 02.11.2018 р. зазначено, що [PERSON] працює у Житомирському державному технологічному університеті на посаді провідного фахівця деканату факультету обліку і фінансів з 07.05.2007 р. по теперішній час. (а.с. 22) Згідно довідки про заробітну плату та утриманий податок на доходи з фізичних осіб виданої Житомирським державним технологічним університетом зазначено, що загальна сума доходу [PERSON] за період з жовтня 2017 р. по вересень 2018 р. становить 66354,24 грн. (а.с. 23) Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У пункті 1 статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції). Відповідно до частини 4 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла 10 років, визначається за спільною згодою батьків. Стаття 161 СК України встановлює, що спір між батьками, яки не досягли згоди про місце проживання дитини, вирішується судом. Частиною 1 статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (стаття 142 СК України), у тому числі, й на рівне виховання батьками. У справі «Хант проти України» вказано, що права дитини мають перевагу над правами батьків. Так, 11 липня 2017 року Європейським Судом з прав людини було винесено рішення у справі «М.С. проти України», у якому йдеться визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є не благодійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосується дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Аналіз вищезазначених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків витікає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім інтереси інших сторін. Служба у справах дітей Житомирської міської ради надала суду висновок № 1162 від 16.10.2019 року, в якому вказала про те, що спеціалістами служби у справах дітей міської ради було проведено обстеження умов проживання сім`ї [PERSON] за адресою: [ADDRESS] з`ясовано, що у даній квартирі створено умови для проживання, навчання та розвитку дітей. Через конфлікти та непорозуміння, які виникали у подружжя, [PERSON] у липня 2019 року залишила чоловіка, після чого разом із дітьми почала проживати по [ADDRESS] , у будинку своїх батьків [PERSON] та [PERSON] . Згідно інформації Житомирського міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді № 1578 від 30.09.2019 року про проведення первинного психологічного консультування з метою діагностики психоемоційного стану [PERSON] та [PERSON] зазначено, що «…після проведених психологічних методів діагностики психоемоційного стану та активного вислуховування було з`ясовано, що дівчаткам неприємно говорити про стосунки між батьками, вони намагаються уникати запитань та давати прямі відповіді на них. З їх слів тато часто ображав маму і їм було страшно. Відчуття цього страху прослідковується і надалі в питаннях власної безпеки, а саме: [PERSON] і [PERSON] неодноразово проговорювали, що бояться, щоб тато їх не забирав від мами». Враховуючи викладене, виходячи з якнайкращих інтересів дітей, виконавчий комітет міської ради, як орган опіки та піклування, вважає доцільне визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] . (а.с. 212-213) Суд вважає доцільним погодитися із запропонованим службою у справах дітей міської ради висновком. Визначення місця проживання дітей разом з матір`ю повністю відповідає інтересам самих дітей та не буде перешкоджати нормальному їх розвитку. Таким чином, зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для задоволення позову у повному обсязі. Рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб (ч. 2 ст. 115 СК України). Сплачений позивачем судовий збір на підставі ст.141 ЦПК України слід стягнути з відповідача.

Outcome: approved