Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-20 00:00:00

Позивач звернулася до суду з даною позовною заявою на обґрунтування вказавши, що її бабуся [PERSON], яка померла [INFO], залишила по собі спадщину, яка складається з квартири [ADDRESS], де остання постійно проживала до моменту своєї смерті. Вказує, що вона ([PERSON]) є одним із спадкоємців після смерті бабусі за правом представлення, оскільки її батько - [PERSON], який також помер [INFO], був сином померлої [PERSON] Іншим спадкоємцем після смерті [PERSON] є її (позивача) тітка - відповідач [PERSON] Звернувшись до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті бабусі, вона отримала інформацію про те, що на випадок своєї смерті [PERSON] залишила заповіт, посвідчений Другою Луцькою державною нотаріальною конторою, спадкоємцем за заповітом є відповідач у даній справі. Вважає, що у [PERSON] не було жодних підстав і причин складати заповіт на [PERSON], оскільки остання досить рідко відвідувала свою матір, не надавала жодної матеріальної допомоги, а відтак даний правочин був вчинений під впливом обману, помилки або на момент його вчинення [PERSON] не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Під час вчинення та посвідчення правочину - заповіту, як розпорядження [PERSON] на випадок її смерті, не було дотримано таких вимог правочину, як вільне волевиявлення його учасника, складення заповіту не відповідало внутрішній волі [PERSON] За життя [PERSON] не була визнана недієздатною, проте в момент вчинення правочину вона усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Так, [PERSON] стояла на обліку та проходила курс лікування в Волинській обласній психіатричній лікарні з приводу психічного розладу здоровця, у зв'язку з чим в подальшому та до кінця її життя у неї спостерігалися порушення сприйняття, мислення, емоцій, інтелекту та пам'яті. Посилаючись як на підставу заявлених вимог на норми ст. 225 ЦК України просить суд визнати недійним заповіт як розпорядження на випадок смерті, складений [PERSON] на користь [PERSON], посвідчений державним нотаріусом Другої Луцької державної нотаріальної контори. В судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримала, надала пояснення аналогічні до викладених у позовній заяві. Крім того, позивач суду пояснила, що вважає, що на час існування заповіту одночасно існували всі три підстави для визнання його недійсним - вчинення правочину під впливом обману, помилки або не усвідомлення на момент його вчинення спадкодавцем значення своїх дій та не можливості керувати ними. Просить суд позов задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позов не визнала, суду пояснила, що [PERSON] є її матір'ю, а позивач - донькою її брата [PERSON] [PERSON] помер [INFO], а [PERSON] - [INFO]. В 2010 року та на момент складання заповіту, мати не мала проблем з психічним здоров'ям, на обліку в психіатричній лікарні не перебувала, до лікаря-психіатра не зверталася. [PERSON] мала захворювання загального характеру, які не впливали на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Стан здоров'я матері погіршився після смерті її чоловіка у 2011 році та смерті сина - [PERSON] у 2014 року, оскільки вона гостро переживала ці події. Просить суд у задоволенні позову відмовити. Вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] є матір'ю відповідачки [PERSON] та [PERSON], який є батьком позивача. [PERSON] помер [INFO] (а.с. 6), 29 березня 2010 року [PERSON] було складено заповіт, посвідчений державним нотаріусом Другої Луцької державної нотаріальної контори Багулею О.Ю., згідно якого вона заповіла все належне їй на праві приватної власності майно відповідачу [PERSON] (а.с. 30-зворот). [INFO] [PERSON] померла (а.с. 7). Поняття, право на заповіт та право заповідача на призначення спадкоємців передбачено нормами статей 1223, 1234, 1235 ЦК України. Аналіз зазначених правових норм свідчить про те, що заповітом є особисте розпорядження заповідачем своїм майном на випадок своєї смерті і саме заповідач може призначити своїм спадкоємцем одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Право на спадкування, як це передбачає ст. 1223 ЦК України, мають особи, визначені у заповіті, і лише у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування одержують спадкоємці за законом. Таким чином, право на спадкування після смерті спадкодавця [PERSON] набула особа, визначена в заповіті, а саме відповідач [PERSON] Відповідно до ст.ст. 76, 81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі: письмових, речових і електронних доказів; висновків експертів; показанні свідків. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Частиною 1 ст. 225 ЦК України встановлено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїй дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним, а у разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 16 постанови № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила ст. 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів.. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі ст. 225, ч. 2 ст. 1257 ЦК суд відповідно до ст. 103 ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. З висновку посмертної судово-психіатричної експертизи № 6 від 20.12.2017 року (а.с. 180-181), вбачається, що на період підписання заповіту 29 березня 2010 року у [PERSON] змін зі сторони психіки не спостерігалися і вона могла розуміти значення своїх дій та керувати ними. В 2011 році у [PERSON] спостерігався психотичний епізод у вигляді галюцинаторно-параноїдного синдрому, який внаслідок призначеного лікування редукувався, а в 2014 році - відмічались явища вираженого когнітивного розладу, спровоковані психотравмуючою ситуацією, які утримувалися до її смерті. Доводи представника позивача про те, що даний висновок експертизи не може бути прийнятий судом у якості допустимого доказу, оскільки виникають сумніви у його правильності, суд до уваги не приймає. Так, на обґрунтування вказаної позиції представник позивача зазначив, що з даного висновку не вбачається на підставі яких матеріалів, показань яких осіб, дана експертиза проведена. Суд вважає, що вищевказане твердження представника позивача є безпідставним, оскільки в описовій частин висновку посмертної судово-психіатричної експертизи експертами наведений весь перелік матеріалів, використаних ними при проведенні даного експертного дослідження. Таким чином, об'єктивних підстав ставити під сумнів висновок вищевказаної експертизи у суду немає. Клопотання про призначення повторної посмертної судово-психіатричної експертизи або комісійної посмертної судово-психіатричної експертизи, позивачем та її представником в ході судового розгляду справи не заявлялося. Крім того, факт не усвідомлення [PERSON] значення своїх дій та неможливості керувати ними в момент вчинення заповіту, окрім припущень позивача, не підтверджується жодними належними та допустимими доказами, як це передбачено ч. 3 ст. 12 ЦПК України, а навпаки, вказаний позивачкою факт спростовується наявними у справі доказами. Так. з листа Волинської обласної психіатричної лікарні № 1 м. Луцька від 27.10.2015 року № 5470/2-23.15 (а.с. 58), слідує, що [PERSON] оглядалась лікарем психіатром двічі: 21.10.2011 року та 19.08.2014 року. З даного листа також слідує, що [PERSON] в Волинській обласній психіатричній лікарні № 1 м. Луцька не лікувалася, відповідної «Медичної карти стаціонарного хворого» не існує. З медичної карти амбулаторного хворого № 107864 поліклініки Волинської обласної психіатричної лікарні № 1 м. Луцька на [PERSON], яка була витребувана судом за клопотанням позивача, вбачається, що [PERSON] оглядалася лікарем-психіатром 21.10.2011 року та 19.08.2014 року. Тобто в вищевказаних доказів вбачається, що спадкодавець [PERSON] почала виявляти ознаки психічного розладу через значний проміжок часу після складання оспорюваного заповіту - майже через півтора року після його складання. З показань свідка [PERSON], допитаної в судовому засіданні, вбачається, що [PERSON] вона знає декілька десятків років, оскільки була її сусідкою, часто спілкувалася з нею. [PERSON] страждала на якусь хворобу ніг, оскільки все життя пропрацювала на важкій роботі - на будівництві. В 2010 році [PERSON] була в нормальному стані, ніяких психічних порушень вона (свідок) у неї не помічала. [PERSON], впізнавала її, розповідала про своє життя, про дітей. Після смерті своїх рідних - чоловіка та сина, більшу частину часу [PERSON] знаходилася вдома, їй важно було виходити на вулицю. Позивачка та її мати до [PERSON] майже не приходили. Об'єктивних підстав ставити під сумнів показання свідка [PERSON] у суду немає, жодних доказів зацікавленості даного свідка у результатах розгляду даної справи, позивачем суду не надано. Проаналізувавши вказані докази в їх сукупності, суд вважає, що спадкодавець [PERSON] на час вчинення оспорюваного заповіту усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними. Належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів іншого, позивачем та її представником, відповідно до вимог ст.ст. 76-81 ЦПК України, суду не надано. Показання свідка [PERSON] суд до уваги не приймає, оскільки показання, надані нею в судовому засіданні, протирічать всім іншим доказам, наявним у справі. Що стосується доводів позивача про те, що заповіт слід визнати недійсним у зв'язку з тим, що заповіт [PERSON] був складенийпід впливом обману або помилки, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилялася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, інших властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або використання за цільовим призначенням. Помилка мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Позивачкою ані в позовній заяві, ані в судовому засіданні, не зазначено в чому полягала помилка [PERSON] при складанні заповіту, щодо яких обставин, які мають істотне значення, вона помилялася, як і не надано жодного доказу на підтвердження цих її доводів. Статтею 230 ЦК України ви значено, якщо одна із сторін, правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина друга статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Позивачкою не зазначено щодо яких обставин оспорюваного правочину і ким [PERSON] була введена в оману, як і не наведено ніяких доказів на підтвердження цих обставнн. Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що заповіт є одностороннім правочином, а отже інша сторона в ньому відсутня. За таких обставин суд вважає, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання заповіту недійсним слід відмовити за безпідставністю. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст.141 ЦПК України судові витрати по справі слід залишити за позивачем. На підставі ст. 16, 203, 225 ЦК України,

Outcome: dismissed