Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-02 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON], третя особа: Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, про надання дозволу на в'їзд на тимчасово окуповану територію України неповнолітньої дитини, без згоди та супроводу другого з батьків, в якому просила надати дозвіл на в'їзд на тимчасово окуповану територію України АР Крим неповнолітньої [PERSON], [INFO], з матір'ю [PERSON], [INFO], без згоди та супроводу батька [PERSON], на період часу з 01.06.2017 року до 31.12.2017 року. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на те, що 10 листопада 2007 року між нею та відповідачем був укладений шлюб. За час перебування в шлюбі, [INFO] року у них народилася донька - [PERSON]. Їхня сім'я постійно мешкала у м. Сімферополі. 21 лютого 2011 року рішенням Джанкойського міськрайонного суду Автономної Республіки Крим їх шлюб було розірвано. 18 липня 2014 року вона уклала шлюб з громадянином [PERSON] і разом з донькою [PERSON] переїхали на постійне місце проживання до міста Харкова. Позивач зазначає, що її батьки - [PERSON] та [PERSON] постійно проживають у [ADDRESS], де вона народилася. Вони вже довгий час не мають можливості спілкуватися зі своєю онукою. Як вказує позивач, вона має намір влітку та восени 2017 року (в період канікул) разом з донькою відвідати своїх батьків в АР Крим. Така подорож матиме неабияке значення для духовного та фізичного розвитку її дитини, адже вона матиме змогу побачити і поспілкуватися з рідними дідусем та бабусею, за якими дуже сумує, а також оздоровитися у кримській кліматичній зоні, яка є надзвичайно сприятливою для дітей такого віку. Так як її колишній чоловік - [PERSON] зареєстрований і постійно проживає у м. Сімферополі, через що вона не має можливості звернутися письмово до відповідача з заявою (проханням) надати дозвіл на виїзд їхньої малолітньої доньки - [PERSON] на тимчасово окуповану територію України АР Крим, оскільки кореспонденція туди не надсилається. В зв'язку з чим позивач вимушена звернутися до суду, оскільки виїзд дитини до АР Крим без згоди та супроводу другого з батьків може бути дозволено на підставі рішення суду. Позивач підтримала позовні вимоги в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечувала, просила розглядати справу за її відсутності, про що надала відповідну заяву, яка міститься в матеріалах справи (а.с.а.с. 50, 60). Відповідач у судове засідання не з'явився, хоча належним чином повідомлявся про день, час і місце розгляду справи, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надійшло. Тому суд, відповідно до ст. 224 ЦПК України вважає за можливе проводити заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Представник третьої особи Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради в судове засідання не з'явився, хоча належним чином повідомлявся про день, час і місце розгляду справи. Через канцелярію суду від заступника директора Департаменту - начальника Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради надійшла заява про розгляд справи без участі їх представника з проханням при винесенні рішення врахувати інтереси малолітньої дитини (а.с. 52). Суд, врахувавши думку позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, у якому [INFO] року народилась донька - [PERSON], що підтверджується даними свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого Орджонікідзевським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції 01 березня 2016 року, повторно (а.с. 29). Заочним рішенням Джанкойського міськрайонного суду Автономної Республіки Крим від 21 лютого 2011 року, що набрало законної сили, шлюб, зареєстрований 10 листопада 2007 року Київським відділом реєстрації актів цивільного стану Сімферопольського міського управління юстиції Автономної Республіки Крим, актовий запис № 540 (свідоцтво про шлюб серії [NUMBER]), між позивачем та відповідачем було розірвано (а.с. 31). Крім того, судом встановлено, що 18 липня 2014 року позивач зареєструвала шлюб з громадянином [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER], виданим Орджонікідзевським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції 18 липня 2014 року (а.с. 30). Як вказала у своїй позовній заяві позивач, після реєстрації шлюбу з гр. [PERSON] вони разом з донькою [PERSON] виїхали з тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим на постійне проживання до міста Харкова. Разом з тим, її батьки постійно проживають у [ADDRESS]. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Згідно ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність v вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Відповідно до частини 2 статті 154 СК України, батьки дитини мають право звертатися до суду за захистом прав та інтересів неповнолітньої дитини. Пунктом третім частини третьої статті 313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків /усиновлювачів/, піклувальників та в їхньому супроводі, або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок в'їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 04.06.2015 № 367, де зазначено, що в'їзд на тимчасово окуповану територію України та виїзд з неї громадян України, що не досягли 16-річного віку, здійснюється з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57. Відповідно до положень частини другої статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України», оформлення проїзного документу дитини проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або закон них представників. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволений на підставі рішення суду. Правилами оформлення та видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон визначено, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадян України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у якій, відповідно до правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон. Відповідно до Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою КМ України від 27.01.1995 № 57, перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16 років здійснюється лише за згодою батьків /усиновлювачів/ та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду за кордон досягли повноліття. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріальною згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», тимчасово окупована територія України, до якої належить: сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій; внутрішні морські води і територіальне море України навколо Кримського півострова, територія виключної (морської) економічної зони України вздовж узбережжя Кримського півострова та прилеглого до узбережжя континентального шельфу України, на які поширюється юрисдикція органів державної влади України відповідно до норм міжнародного права, Конституції та законів України; повітряний простір над вказаними територіями, - є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Згідно з частиною першою статті 10 цього Закону, громадяни України мають право на вільний та безперешкодний в'їзд на тимчасово окуповану територію і виїзд з неї через контрольні пункти в'їзду - виїзду за умови пред'явлення документа, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України. Однак, частина перша статті 4 зазначеного Закону передбачає, що на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина. Відповідно до частини першої статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною Постановою ВР № 789-XII від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Частиною третьою статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Позивач, звертаючись до суду із вимогами до відповідача, просить надати дозвіл на в'їзд на тимчасово окуповану територію України АР Крим неповнолітньої [PERSON], [INFO], з матір'ю [PERSON], [INFO], без згоди та супроводу батька [PERSON], на період часу з 01.06.2017 року до 31.12.2017 року, оскільки відповідач - колишній чоловік позивача [PERSON] зареєстрований і постійно проживає у м. Сімферополі, через що позивач самостійно не має можливості звернутися письмово з заявою (проханням) надати дозвіл на виїзд їхньої малолітньої доньки - [PERSON] на тимчасово окуповану територію України АР Крим, так як кореспонденція туди не надсилається. Враховуючи наявні у матеріалах справи письмові докази, суд приходить до висновку, що позивачем доведено та є необхідністю виїзди неповнолітньої дитини на тимчасово окуповану територію АР Крим для відвідування та спілкування з родичами, які проживають у Криму, та з метою відпочинку, оздоровлення, всебічного розвитку дитини, тому вважає позовні вимоги обґрунтованими, такими, що відображають права та інтереси дитини, при цьому, право батька на піклування, спілкування чи виховання дитини жодним чином не порушується і не обмежується. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved