Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-30 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою до відповідача, в якій просить розірвати шлюб між нею та відповідачем, зареєстрований 28.09.2002 Танюшівською сільською радою Новопсковського району Луганської області, актовий запис №7; після розірвання шлюбу залишити прізвище «Нехаєнко». В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що з 28.09.2002 перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей: син [PERSON], [INFO], та донька [PERSON], [INFO], які проживають з нею. В обґрунтування своїх вимог, вказала, що з 2015 року припинила з ним шлюбні відносини, мешкають окремо, спільне господарство не ведуть, ніяких спільних інтересів в них немає, примирятися з ним не має наміру, тому просить їхній шлюб розірвати. Спір про майно подружжя відсутній. Діти після розірвання шлюбу будуть проживати з позивачем. Ухвалою Новопсковського районного суду Луганської області від 01.10.2018 було відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Позивач в підготовче судове засідання не зявилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, в позовній заяві просить справу розглядати без її участі. Відповідач в підготовче судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнав. Суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін на підставі наявних у справі доказів. Згідно з ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову за наявності для того законних підстав суд ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Дослідивши наявні у справі письмові докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню за таких підстав. Відповідно до ст. 21 Сімейного кодексу України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Згідно ч. 1 ст. 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частинами 3, 4 ст. 56 Сімейного кодексу України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Судом встановлено, що з 28 вересня 2002 року сторони перебувають у шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії І-ЕД №103818, виданим 28 вересня 2002 року Танюшівською сільською радою Новопсковського району Луганської області, актовий запис №07. Від шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-ЕД №383633, виданим повторно 15 червня 2017 року Новопсковським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області, свідоцтвом про народження серії 1-ЕД №095533, виданим 17 грудня 2007 року Танюшівською сільською радою Новопсковського району Луганської області, відповідно. З 2015 року чоловік і жінка перестали підтримувати шлюбні відносини. Зберігати свою родину сторони не мають наміру, про надання судом терміну для примирення категорично заперечують. За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що дана родина розпалася остаточно, подальше спільне проживання чоловіка і жінки і збереження даної родини стали неможливими, а також, що це суперечить інтересам обох з подружжя. Тому такий шлюб відповідно до ст. 112 СК України необхідно розірвати, а позов задовольнити. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд виходить з наступного. Відповідно до ч.1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Оскільки позовні вимоги визнані відповідачем до початку розгляду справи по суті, позовні вимоги задоволено в повному обсязі, то позивачу з державного бюджету підлягає поверненню 50 відсотків суми сплаченого судового збору, у розмірі 352,40 грн. Решту сплаченого судового збору необхідно стягнути з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved