Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-21 00:00:00

позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини, покликаючись на те, що з 07.11.2015 року вони перебувають у шлюбі, зареєстрованому Міським відділом реєстрації актів громадянського стану Львівського міського управління юстиції. Від шлюбу мають одну неповнолітню дитину [PERSON], який народився 01 червня 2016 року. Між позивачем та відповідачем не досягнуто згоди стосовно визначення місця проживання дитини після розірвання шлюбу. Позивач та відповідач мають суттєві розходження у баченні сімейного життя, у питаннях побутового характеру та питаннях виховання дитини. З 02 липня 2018 року вони не проживають подружнім життям, не ведуть спільного господарства, не підтримують подружні відносин та миритися не бажають. Просить шлюб розірвати, після розірвання шлюбу залишити позивачу прізвище Яськевич та визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] разом із позивачкою. Позивач подала до суду заяву про розгляд позову у її відсутності, просить такий задовольнити. Відповідач до суду не зявився, 22.10.2018 року до суду надійшов письмовий відзив на позов, відповідно до якого відповідач проти задоволення позову не заперечує. Не заперечує щодо визначення місця проживання спільного сина [PERSON] з позивачкою. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення. Судом встановлено, що між [PERSON] (дошлюбне прізвище Яськевич) Х.І., та [PERSON], було зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії І-СГ №267261, виданим Міським відділом реєстрації актів громадянського стану Львівського міського управління юстиції від 07 листопада 2015 року./а.с.7/ Від шлюбу мають одну неповнолітню дитину [PERSON], який народився 01 червня 2016 року (Повної копії свідоцтва про народження, виданого в м.Жешув, Республіка Польща, позначення акту 1863011/00/AU/2016/453017)/а.с.10-14/ Станом на даний час стосунки у сімї погіршилися, спільне життя стало неможливим. Спільного господарства подружжя не веде. Відповідач з 02 липня 2018 року проживає окремо. За наведених обставин шлюб з відповідачем носить лише формальний характер. Подальше його збереження та примирення неможливі й суперечить інтересам позивача та відповідача. Відповідно до ч.2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. У відповідності до ч.3 ст. 105 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Крім того, ч.1 ст. 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя. Оскільки укладання шлюбу здійснюється на засадах взаємної любові та поваги, тому збереження подружніх відносин неможливо, якщо втрачена їх основа. Суд вважає, що сімя розпалася остаточно, розлад носить стійкий і тривалий характер, збереження сімї неможливе, подальше перебування у шлюбі недоцільне і веде до загострення взаємовідносин, шлюб існує формально, а тому його слід розірвати. Після розірвання шлюбу залишити прізвище позивача Яськевич. Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем не досягнуто згоди стосовно визначення місця проживання дитини після розірвання шлюбу, участі у забезпеченні умов життя дитини того з батьків, хто проживатиме окремо, участі у вихованні дитини того з батьків, який проживатиме окремо та розмірі аліментів на дитину. Частиною 1 ст. 161 Сімейного кодексу України встановлено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 р. (ратифікована Україною 27.02.1991 р., дата набуття чинності для України 27.09.1991 р) визначено, що «в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини». Згідно із ч.8 ст.7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Враховуючи наведене, а також те, що відповідач, як зазначено у відзиві, не заперечує проти встановлення місця проживання неповнолітнього сина з матірю, суд приходить до висновку про необхідність визначення місця проживання малолітнього [PERSON] з матірю [PERSON]. Відповідно до вимог ст. 133 ЦПК України - судові витрати складаються і з витрат на професійну правничу допомогу. Проте суд вважає такі витрати недоведеними, тому, в цій частині позовних вимог слід відмовити за безпідставністю, суму сплаченого судового збору - 1409, 60 грн. слід стягнути з відповідача.

Outcome: partial