Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-04 00:00:00

позивач звернулася до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що працювала в ТОВ «Львівські автобусні заводи». Звільнена з роботи 25.08.2011 року. Після звільнення з роботи відповідач всупереч вимогам ст. 116 КЗпП України не провів з нею повний розрахунок, а саме не виплатив заробітну платну, у зв'язку із чим вона змушена була звертатися з позовом до суду. Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 07.05.2012 року стягнуто з ТОВ «Львівські автобусні заводи» на її користь 4 258,20 грн. заборгованості із заробітної плати. Вказане судове рішення пред'явлено нею до виконання, проте на даний час рішення суду не виконане. На підставі наведеного позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з серпня 2011 року по жовтень 2013 року в сумі 44 758,56 грн. в подальшому позивач неодноразово збільшувала свої вимоги та згідно з заявою від 23.01.2014 року просила стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з серпня 2011 року по січень 2014 року в сумі 50 488,32 грн. В судове засідання позивач не з'явився, представник позивача надав суду заяву, якою позов підтримав, просив вимоги задовольнити в повному обсязі, справу розглядати за його відсутності, проти заочного розгляду справи не заперечував. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяв про можливість розгляду справи за його відсутності від відповідача не надходило. Враховуючи наведене та відсутність заперечень зі сторони представника позивача, суд вважає за можливе на підставі ст. 224 ЦПК України провести заочний розгляд справи. З'ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши та перевіривши докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку про необхідність задоволення позову з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] працювала в ТОВ «Львівські автобусні заводи». Звільнена з роботи 25.08.2011 року. Згідно зі ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. Положеннями ст. 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Судом встановлено, що відповідач не провів з позивачем розрахунок при звільненні, а саме не виплатив заробітну плату, та позивач вимушена була звернутися за захистом своїх порушених прав до суду. Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 07.05.2012 року у справі № 2-2782 стягнуто з ТОВ «Львівські автобусні заводи» на користь [PERSON] 4 258,20 грн. заборгованості із заробітної плати. З листа Головного управління юстиції у Львівській області від 11.12.2013 року № 09.01-45/В-8/19832 вбачається , що на даний час рішення суду боржником не виконане. Стаття 117 КЗпП України визначає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Згідно з положеннями п. 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100. Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» визначено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі непроведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. У відповідності до п. 21 Постанови Пленуму № 13 при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100. Положеннями п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, встановлено, що у всіх інших випадках, не пов'язаних з обчисленням середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки, збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Пунктом 3 Порядку визначено, що усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки. У відповідності до п. 4 Порядку при обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, крім перелічених у цьому пункті виплат, не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов'язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю. Пунктом 8 Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Судом встановлено, що сумарний розмір заробітної плати позивача в червні та липні 2011 року, без виключення сум відрахування на податки, становив 3 321,60 грн. Розмір середньоденної заробітної плати позивача за обраховуваний період складає 83,04 грн. та обчислюється наступним чином: 3 321,60 грн. (заробіток за 2 місяці, що передували звільненню) / 40 (кількість робочих днів за 2 місяці, що передували звільненню) = 83,04 грн. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні згідно з вимогами позивача обчислюється з наступного дня за днем звільнення - 26.08.2011 року та по 23.01.2014 року. Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 26.08.2011 року по 23.01.2014 року складає 50 488,32 грн. та обчислюється наступним чином: 83,04 грн. (розмір середньоденної заробітної плати) х 608 (кількість робочих днів за період затримки розрахунку) = 50 488,32 грн. З урахуванням наведеного, вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з серпня 2011 року по січень 2014 року слід задовольнити. Статтею 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Роз'ясненнями, що містяться в п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», визначено, що непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Судові витрати у справі відповідно до ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь держави. Враховуючи викладене,

Outcome: approved