Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-05 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою та уточненнями до неї, відповідно до яких просить суд поновити її, [PERSON], на посаді провідника пасажирського вагону у Пасажирському вагонному депо Одеса-Головна Державного підприємства «Одеська-залізниця», скасувавши наказ №ЛВЧДК-3-05/1241-ОС від 17 липня 2013 року, стягнути з ДП «Одеська залізниця» на свою користь середній заробіток, за час вимушеного прогулу з 17 липня 2013 року до дня поновлення на роботі та відшкодування моральної шкоди у розмірі 50000,00 грн. Представник позивача у судовому засіданні підтримала позов, просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Представник відповідача під час судового засідання заперечувала проти задоволення позовних вимог посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість. Суд дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін, прийшов до наступного. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що 17 липня 2007 року між Пасажирським вагонним депо Одеса-Головна в особі начальника депо Кричун Віктором Петровичем та [PERSON]. був укладений контракт за № 537. Згідно вищезазначеного контракту [PERSON] була прийнята в резерв провідників на посаду провідник пасажирського вагону. Згідно підпункту «а» пункту 17 вищезазначеного контракту цей контракт припиняється після закінчення строку дії контракту. Пунктом 21 передбачено, що за два місяця до закінчення строку чинності контракту за згодою сторін він може бути продовжений або укладений на новий строк. Згідно пункту 22 контракту № 537 від 17.07.2007 р. строк дії контракту з 18.07.2007 р. по 17.07.2010 р. Контракт набуває чинності з моменту його підписання сторонами. Таким чином 17 липня 2007 року при укладанні цього контракту позивачка була ознайомлена з умовами контракту та була з ними згодна. 25 травня 2010 року між Пасажирським вагонним депо Одеса-Головна ДП «Одеська залізниця» в особі начальника депо Чернешенко Миколи Михайловича та [PERSON] укладена Додаткова угода до контракту від 17.07.2007 р. №537, яким дію контракту було продовжено до 17.07.2013 р., що свідчить про те, що позивачку задовольняли умови контракту та вона мала намір продовжувати працювати на запропонованих умовах. Листом від 22.05.2013 р. №ЛВЧД-3-14/1144 Пасажирське вагонне депо Одеса-Головна ДП «Одеська залізниця» повідомила [PERSON] про те, що у зв'язку з закінченням 17 липня 2013 року терміну дії контракту №537 від 17.07.2007 року, контракт на новий термін продовжуватися не буду, а [PERSON] буде звільнена з роботи на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України та підпункту «а» пункту 17 зазначеного контракту. На підставі Наказу (розпорядження) №ЛВЧДК-3-05/1241-ОС [PERSON] 17.07.2013 р. була звільнена з резерву провідників провідника пасажирського вагону на підставі п.2 ст.36 КЗП України по закінченню строку дії контракту №537 від 17.07.2007 р. Відповідно до ч. 3 ст. 21 КЗпП України контракт є особливою формою трудового договору, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін, умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 року, контракт є особливою формою трудового договору і укладається він коли його застосування відповідає законодавству (ст.. 21 КЗпП України). Власник або уповноважений ним орган може вимагати від працівника, який працював за трудовим договором, укладання контракту тільки в тому разі, коли він належить до категорії працівників, які згідно із законодавством працюють за контрактом. Частиною 3 ст. 15 Закону України «Про залізничній транспорт» встановлено, що працівники залізничного транспорту загального користування, які здійснюють обслуговування пасажирів, працевлаштовуються на підприємства пасажирського залізничного транспорту загального користування за контрактною формою трудового договору. Перелік категорій та посад працівників залізничного транспорту, які працевлаштовуються за контрактною формою трудового договору, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 15 липня 1997 року №764 . Серед інших категорій працівників залізничного транспорту, які працевлаштовуються за контрактною формою трудового договору, цим переліком віднесено і провідників пасажирських вагонів. Твердження представника позивача, про те, що [PERSON] була прийнята на роботу по безстроковому трудовому договору згідно наказу №19/ок від 12.01.1994 р., а тому переведення її на контрактну форму трудового договору з 2000 року є неправомірним, суд не бере до уваги оскільки, під час роботи в Пасажирському вагонному депо Одеса-Головна ДП «Одеська залізниця» [PERSON] укладені з нею контракти та умови зазначені в них не оскаржувала, а навпаки підтверджувала свій намір працювати в Пасажирському вагонному депо Одеса-Головна на запропонованих умовах, шляхом підписання контрактів та додаткових угод до них. Посилання представника позивача на ст. 39-1 КЗпП України, як на відсутність підстави для звільнення [PERSON] за ч. 2 ст. 36 КЗпП України суд також не бере до уваги, з урахуванням наступного. Укладання контракту на строк з урахуванням ч. 3 ст. 21 КЗпП України підпадає під ч. 2 ст. 23 КЗпП України, що виключає під час переукладання контракту декілька разів застосування ч. 2 ст. 39-1 КЗпП України. Така ж думка висловлена в ухвалі колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24.10.2012 р. Відповідно до ч. 2 ст. 36 КЗпП України однією з підстав припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення. Враховуючи вищезазначене суд визнає необґрунтованою та безпідставною вимогу позивача, щодо поновлення її на посаді провідника пасажирського вагону у Пасажирському вагонному депо Одеса Головна ДП «Одеська залізниця» та скасування наказу №ЛВЧДК-3-05/1241-ОС від 17.07.2013 р., й визнає цю вимогу такою, що не підлягає задоволенню. Звідси, також не підлягає задоволенню позовна вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Позивач також просить суд стягнути з відповідача відшкодування моральної шкоди у розмірі 50000,00 грн., обґрунтовуючи її наступним. Через незаконне звільнення, залишення без заробітної плати, нестачу коштів, вона втратила нормальні життєві умови, постійно шукає випадкові заробітки, що вимагає додаткових зусиль для організації свого життя, позивачка постійно нервує, морально страждає. Визначаючи розмір моральної шкоди у сумі 50000,00 грн., позивачка виходила з частини витрат які понесла на ліки через постійні стреси, пов'язані з принижуванням по поводу звільнення, зі сторони керівництва відповідача. Згідно з ч. 1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. За правилом ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Таким чином, суд вважає, що оскільки відповідачем неправомірних дій стосовно позивача не вчинялось та з урахуванням вимог статей 22 та 23 ЦК України, збитків позивачу не завдано, то вимоги про відшкодування моральної шкоди не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed