Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-01 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом в якому просить визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 0,0896 га, яка передана для обслуговування житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначає, що на момент укладання між [PERSON] та [PERSON] договору купівлі-продажу житлового будинку від 05.11.1997 року, посвідченого філіалом Південної Товарної Біржі за № 1831, а потім укладання договору дарування між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого 27.11.1999 року приватним нотаріусом Первомайського міського нотаріального округу Миколаївської області, Токарчук С.А., за реєстровим № 245, питання про відчуження земельної ділянки для обслуговування житлового будинку не було вирішено. Вказана земельна ділянка по даний час належить відповідачу по справі [PERSON] , що підтверджується архівною копією державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER] , виданого 06.06.1995 року виконавчим комітетом Первомайської міської ради Миколаївської області. Згідно рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 14.01.2019 року за позивачем визнано право власності на житловий будинок, який знаходиться по [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] . Враховуючи зазначене, позивачка вимушена звернутись до суду із вказаним позовом Позивач в судове засідання не з`явилася, однак надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність. Позов визнає в повному обсязі та не заперечує проти його задоволення. Відповідно до ч.1, 4 ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Частиною 3 статті 200 ЦПК України визначено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. Вивчивши матеріали позовної заяви та дослідивши наявні в матеріалах справи докази, судом встановлено наступне. Судом встановлено, що 27.11.1999 року, між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Первомайського міського нотаріального округу Миколаївської області, Токарчук С.А., за реєстровим № 245 (а.с. 24). Рішенням Первомайського районного суду Миколаївської області від 14.01.2019 року за [PERSON] було визнано право власності на вказаний житловий будинок з господарськими будівлями та побутовими спорудами в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] (а.с.19-20). Під час винесення вищевказаного рішення, питання щодо визнання за [PERSON] права власності на земельну ділянку площею 0,0896 га, кадастровий номер: [NUMBER] , для обслуговування вищевказаного житлового будинку, судом вирішено не було. Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 10.04.2019 року № НВ-4806206732019, архівної копії державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER] , виданого 06.06.1995 року виконавчим комітетом Первомайської міської ради Миколаївської області, за [PERSON] зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 0,0896 га, кадастровий номер: [NUMBER] , цільове призначення для обслуговування житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копіями вищезазначеного витягу та державного акту (а.с.18, 21-23). Відповідно до плану вказаної земельної ділянки, житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 67,6 кв.м. з господарськими будівлями та побутовими спорудами, право власності на який визнано за позивачем на підставі рішення суду, розташований саме на цих земельних ділянках. Враховуючи, що спірні правовідносини виникли ще у 1999 році, оскільки договір дарування житлового будинку та земельної ділянки для обслуговування було укладено 27.11.1999 року, застосуванню підлягає законодавство чинне на той час, а саме: ЦК УРСР (в редакції від 18.07.1963 р.) та ЗК України (в редакції 1990 року). Відповідно до ст. 149 ЦК України (в редакції 1963 року), власник може вимагати усунення всяких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння. Згідно вимог ст. 30 ЗК України (в редакції 1990 року), при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у справі №6-253цс16, за змістом статті 377 ЦК України, до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Згідно статті 120 ЗК України, при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. На сьогоднішній день позивач користується зазначеними земельними ділянками як власник домоволодіння, розташованого на них, що не суперечить суспільним інтересам, не заперечується відповідачами та не порушує прав інших осіб. В зв`язку із викладеним суд дійшов висновку, що після укладення договору дарування житлового будинку від 27.11.1999 року до померлої матері позивачки на підставі ст. 377 ЦК України та ст.120 ЗК України перейшло право власності і на земельні ділянки, а тому позов [PERSON] про визнання права власності на земельну ділянку для обслуговування вищевказаного житлового будинку обґрунтований та підлягає задоволенню.

Outcome: approved