Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-20 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання його таким, що втратив право на користування житловим будинком №76 по вулиці Передовій в місті Миколаєві, оскільки він не є власником цього будинку та більше десяти років в ньому не проживає. Від позивача надійшло клопотання про слухання справи за її відсутністю, позовні вимоги підтримує. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного. [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок №76 по вулиці Передовій в місті Миколаєві на підставі договору дарування від 24.07.2015 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за №627. Вказане підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав власності на нерухоме майно. Відповідно до довідки житлово-комунального підприємства Миколаївської міської ради «Південь» від 03.10.2017 року №3204, в житловому будинку зареєстровані: позивач, її батьки [PERSON] та [PERSON], її брат відповідач по справі. Верховний Суд України в постанові від 16 листопада 2016 року в справі №6-709цс16 зазначив, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сімї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сімї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сімї власника без поважних причин понад один рік. Згідно із ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 405 Цивільного кодексу України, члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Аналогічні положення передбачені ч. 1 ст. 156 Житлового кодексу Української РСР. Частиною 2 статті 64 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що до членів сімї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сімї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України, член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Приймаючи до уваги, що відповідач є братом позивача та відповідно є членом сімї позивача, однак відсутній без поважних причин понад 10 років, що підтверджується поясненнями свідків [PERSON], [PERSON], позов підлягає задоволенню. Згідно із 88 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, відповідно до задоволення позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 640 грн. 00 коп. На підставі ст. ст. 150, 156 Житлового кодексу Української РСР та ст. 405 Цивільного кодексу України,

Outcome: approved