Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-14 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що перебуваючи з відповідачем в шлюбі з 01.07.2016 року, придбали автомобіль [NUMBER], 2007року випуску, який зареєстрований на відповідача. Зазначений автомобіль був придбаний за особисті кошти позивача, а тому позивач просила суд визнати за нею право особистої приватної власності на автомобіль та стягнути судові витрати по справі. В судовому засіданні, позивач та її представник уточнили позовні вимоги, просили суд, в порядку поділу спільного майна подружжя, визнати за позивачем право власності на 1\\2 частину автомобіля [NUMBER], стягнути з відповідача судові витрати. Відповідач позов не визнав. Заслухавши пояснення сторін по справі, покази свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення. Так, в судовому засіданні встановлено, що сторони по справі зареєстрували шлюб 01.07.2016 року. Наведене стверджується копією свідоцтва про шлюб, Серії І-ОК №200421 (а\\с5). Також, встановленим є те, що сторони по справі в період шлюбу придбали автомобіль [NUMBER], який зареєстрований на відповідача. Наведене підтверджується відповіддю Територіального сервісного центру №3242 від 05.09.2017р. за №594 (а.с.6) та копією свідоцтва про реєстрацію ТЗ. Позивач в судовому засіданні пояснила, що кошти на автомобіль надали її батьки та позивач мала намір з чоловіком придбати для сімї авто, а відповідач, ні з ким не порадився і самостійно взяв кошти, придбав автомобіль [NUMBER], зареєструвавши право власності на себе. Наразі відносини між сторонами погіршилися, сторони 06.11.2017 року розірвали шлюб. Відповідач одноосібно володіє транспортним засобом, не визнає право позивача на авто. Відповідач, позов не визнав, суду пояснив, що був одружений з позивачем і спірний автомобіль був придбаний в період їх шлюбу та за спільні кошти, зокрема і за гроші, що були подаровані подружжю на весіллі, але відповідач не бажає ділити цей автомобіль, хоче сам його продати, поділити гроші. Відповідач зазначив, що автомобіль йому потрібний для роботи, а тому не бажає його ділити. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON], яка є мамою позивача, суду пояснила, що дійсно,в кінці червня 2016 року вона дала доньці 5 000 доларі США на придбання автомобіля, просила порадитися з батьком. Навесні 2017 року дочка сказала, що відповідач придбав авто, пізніше позивач розповіла, що розриває шлюб з відповідачем, а автомобіль не може забрати, бо він зареєстрований на її чоловіка. Свідок ствердила, що вона утримувала сімю доньки, надавала кошти на проживання та оплату квартири давала вона. Потім виявилося, що відповідач грає в ігрові автомати, наркоманить, але обіцяв повернути автомобіль. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON], являється вітчимом позивача, пояснив, що до весілля була розмова про надання дочці коштів на придбання автомобіля, свідок заперечував проти цього, але дружина все ж передала гроші в сумі 5000 доларів США. Пізніше позивач попросила підшукати їй авто. Після придбання автомобіля свідок категорично наполягав на тому, щоб авто було зареєстровано за позивачем або її мамою, але всупереч тому автомобіль був зареєстрований за відповідачем. Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. А за ч.1 ст.61 СК України, об'єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Як роз'яснено в п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року за № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу /статті 60,69 СК, ч.3 ст.368 ЦК/, відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати /виключені з цивільного обороту/, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки, земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби, грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі, грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Згідно зі ст.63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. За положеннями ст.65 цього Кодексу, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Відповідно до ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Отже, виходячи з наведеного, суд вважає можливим визнати спірний автомобіль спільним майном подружжя та задовольнити вимогу позивача про визнання за нею права власності на 1\\2 частину автомобіля [NUMBER]. Відповідач не надав жодного належного та допустимого доказу своїх запереченням на позов, натомість, в судовому засіданні він визнав, що спірний ТЗ було придбано сторонами в період шлюбу і за спільні кошти. Відповідно до до ч.1ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до положень ст.ст.84, 88 ЦПК України, з відповідача підлягають стягненню на користь позивача судові витрати по справі в сумі 1210 грн. (сума судового збору 640 грн. + 320 грн. сума за забезпечення позову + 250 грн. вартість за оцінку автомобіля). Враховуючи наведене та

Outcome: approved