Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-03 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що 28.08.2019 року між нею та відповідачем був укладений договір позики грошових коштів в простій письмовій формі у вигляді розписки, який не було нотаріально посвідчено. Відповідно до даної розписки відповідач отримав у позику 14000,00 грн., строком до 01.09.2020року. Станом на 01.09.2020 року відповідач свої зобов`язання не виконав, а тому позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь борг в сумі - 14000,00 грн. та судові витрати. В судове засідання позивач не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, направила суду заяву про уточнення позовних вимог, просила суд стягнути з відповідача на свою користь борг в сумі - 3000,00 грн., оскільки відповідач, після звернення до суду з даним позовом, повернув частину боргу в сумі 11000,00 грн. Також, позивач просила відшкодувати їй судові витрати по справі, розгляд справи провести без її участі. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду даної справи був повідомлений належнним чином, також, був викликаний в суд через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, жодних клопотань чи заперечень суду не подав, та відповідно до положень ст.128,130 ЦПК України вважається, що відповідач повідомлений належно про розгляд справи. На підставі ст. 280 ЦПК України, з урахуванням думки позивача, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, з матеріалів справи вбачається, що 28.08.2019 року між сторонами був укладений договір позики на суму 14 000,00 грн., за умовами якого відповідач зобов`язувався повернути позивачу вказану суму боргу до 01.09.2020 року, що стверджується власноручною розпискою відповідача, копія якої приєднана до матеріалів справи. За ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона /позикодавець/ передає у власність другій стороні /позичальникові/ грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. В даному випадку, відповідно до вимог ст.1047 ЦК України договір позики повинен бути укладеним у письмовій формі. Згідно п.2 вказаної статті на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Суду надана позивачем розписка в підтвердження того, що відповідач взяв у неї в борг кошти в сумі 14000,00 грн. Хоча зазначена вище розписка і не є належною письмовою формою договору позики, як вважає суд, але згідно законодавства може прийматися до уваги, і приймається судом, для підтвердження укладення договору позики між сторонами. Згідно приписів ст. 1047 ЦК України розписка є одночасно документом, який підтверджує й передачу грошей позикодавцем позичальнику, й укладення договору позики. Суд, також, виходить з того, що у наданій до суду розписці зазначені: сторони зобов`язання, грошова сума, яку заборгував відповідач, строк виконання зобов`язання, особистий підпис боржника, дата складання розписки. Отже, між сторонами було досягнуто згоди стосовно всіх істотних умов договору позики й розписка свідчить про його укладення відповідно до вимог ст.1046 ЦК України. Зі змісту позовної заяви та письмових пояснень позивача вбачається, що станом на 04.09.2021 року у відповідача залишився борг в сумі 3000 грн. Згідно ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона /боржник/ зобов`язана вчинити на користь другої сторони /кредитора/ певну дію /передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо/ або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. В ст.610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання /неналежне виконання/. Так, за ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику /грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем/ у строк та в порядку, що встановлені договором. Так, відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. А тому проаналізувавши всі надані по справі докази, суд приходить до висновку, що між сторонами, дійсно, мав місце договір позики на суму 14000,00 грн., умови якого відповідач належно не виконав. Жодних доказів, які б спростовували такий висновок, суду не було надано. Відповідно до ст.ст. 137, 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача судові витрати по справі, за надану позивачу правову допомогу, на загальну суму 2000,00 грн. та сплачений судовий збір по даній справі. Відповідно до частини 1 статті 133 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з частиною 3 статті 133 Цивільного процесуального кодексу України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, в тому числі і витрати на професійну правничу допомогу. Частиною 1 статті 137 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Позивачем надано договір про надання правничої допомоги від 07.10.2020 р. (п.8 Договору) встановлено розмір винагороди адвоката та порядок здійснення оплати; акт №66/ЦС від 08.10.2020року; рахунок фактуру №66/ЦС від 08.10.2020року, квитанція в підтвердження понесених витрат на правову допомогу і судовий збір. (а.с.9-12). Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входять до предмету доказування у справі. Відповідно до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. За приписами ч.3 ст. 27 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Згідно ст. 30 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару, підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначається в договорі про надання правової допомоги. Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та\\або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». Такий правовий висновок було зроблено Верховним Судом в постанові від 06.03.2019 року у справі № 922/1163/18. Згідно ч.4 ст. 263 ЦПУ України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, на підставі ст. 141 ЦПК України , сплачений позивачем судовий збір (840,00грн.) та понесені витрати на правову допомогу (2000грн.) підлягають відшкодуванню позивачу за рахунок відповідача. Враховуючи наведене та

Outcome: approved