Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-25 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою до відповідачів про визнання договору позики від 22.12.2014 року недійсним. В позовній заяві вказувала, що 23.11.2001 року між нею та [PERSON] був укладений шлюб. Спір про розірвання шлюбу розглядається судом. Разом з тим вона та [PERSON] з січня 2015 року разом не проживають, спільне господарство не ведуть, сімейні стосунки не підтримують. 04.06.2015 року вона змушена була подарувати [PERSON] квартиру площею 152,70 кв. м, що розташована за адресою: м. Київ, Кловський узвіз[ADDRESS], та машиномісце Кловський узвіз, буд. 7, гараж 24. Того ж дня, після оформлення договорів дарування, між нею та [PERSON] був укладений договір про поділ спільного сумісного майна, за яким між подружжям було поділено частину спільного майна. 30.07.2015 року з невідомих причини [PERSON] переподарував квартиру та машиномісце своїй матері [PERSON] Усі договори оформлялись у приватного нотаріуса [PERSON] Фактично, вже 30.07.2015 року за [PERSON] не значилось жодного нерухомого майна. З ухвали Голосіївського районного суду м. Києва від 18.08.2015 року та матеріалів позовної заяви по справі № 752/13365/15-ц стало відомо, що 22.12.2014 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір позики грошових коштів, згідно якого [PERSON] позичив [PERSON] грошові кошти в сумі 500\~000,00 доларів США, що на момент укладення договору було еквівалентно 7\~830\~000,00 грн. по курсу НБУ на 22.12.2014 року. На підтвердження отримання [PERSON] грошових коштів від [PERSON], [PERSON] видав відповідну письмову розписку від 22.12.2014 року. Згідно договору позики [PERSON] зобовязувався повернути позичені грошові кошти до 21.05.2015 року. У звязку з неповерненням грошей [PERSON] звернувся до суду з відповідним позовом. Позов [PERSON] предявив і до неї, оскільки вважає, що гроші були використані на інтереси сімї, тому вона також повинна нести відповідальність за зобовязаннями по сплаті боргу. Позивач вважає, що укладений договір позики грошей порушує її права, оскільки гроші не були використані в інтересах сімї, а сам договір був укладений без її відома. Припускає що він є суто формальним, носить ознаки фіктивності, укладений для того щоб стягнути з неї кошти. Вказує на те, що на дату укладання договору не було жодних спільних сімейних зобовязань для яких необхідно було позичати грошові кошти; впевнена в тому що грошей її чоловік не отримував; має сумніви, що до наявності у [PERSON] 500 тис. доларів готівкою; договір та розписку між [PERSON] та [PERSON] вважає зловмисною домовленістю для позбавлення її права на майно; справа у суді ініційована для відібрання її майна, по справі ініційовано накладення арешту тільки на її майно; довіреність [PERSON] оформив у так званого «сімейного» нотаріуса [PERSON]; [PERSON] подарував своє майно перед подачею позову до суду. В судовому засіданні представники позивача підтримали позов, виключивши з обґрунтування таку підставу, як неможливість [PERSON] надати в позику гроші в сумі 500 тис. доларів. Вказували на те, що [PERSON] не довів суду, що отримані гроші в сумі використані в інтересах сімї, і такі кошти в дійсності не витрачалися сімєю. Посилалися на правову позицію ВСУ № 163цс12. Посилалися на вимоги ч.2 ст.65 Сімейного кодексу України, як на підставу визнання договору позики недійсним, у звязку з тим, на його укладення дружина [PERSON] не давала згоди, і сам договір виходить за межі побутового. Представник відповідача [PERSON] позов не визнав повністю, просив суд відмовити в його задоволенні. В письмових запереченнях вказав, що [PERSON] та [PERSON] дійсно є знайомими, мають дружні відносини, і дійсно кошти [PERSON] надав в борг. Обставини викладені позивачем ґрунтуються на спірних сімейних відносинах, які можливо й існують між подружжям з часу припинення спільного проживання. Арешт накладений на майно є законним, що підтверджено рішенням апеляційного суду. Якщо на виконання правочину передано майно, то такий правочин вже не може бути фіктивним. Сам факт невиконання умов правочину не є підставою для визнання його фіктивним і недійсним. Посилаючись на постанову Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 вказує, що ст.65 СК України регулює відносини по розпорядженню спальною сумісною власністю подружжя, а отримання коштів в кредит є правочином щодо отримання у власність грошових коштів, і це не стосується права одного з подружжя на отримання кредиту. Позивач не надала доказів того, що правочин на момент вчинення був укладений без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Дії позивача спрямовані на уникнення відповідальності. Представник відповідача [PERSON] позов не визнала, заперечувала проти його задоволення, пояснила суду, що договір позики дійсно відбувся. На час укладення договору у [PERSON] були кошти які зберігалися на депозитному рахунку в АТ «Дельта банк» в сумі 640\~000 доларів США. Дана обставина була відома позивачу, оскільки спір за дані кошти з її ініціативи вриває у суді. Станом на 22.12.2014 року строк дії депозиту не закінчився, [PERSON] не хотів його розривати, щоб не витратити відсотки. Разом з тим, він мав боргові зобовязання перед [PERSON], для погашення якого він і взяв позику, знаючи що може в подальшому її віддати. В подальшому АТ «Дельта банк» був ліквідований, тому повернути борг не має можливості обєктивно. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] на даний час розірваний судом. За час шлюбу подружжя придбало три квартири, автомобіль, машиномісце та комерційну нерухомість. Також було продано квартиру [ADDRESS]. Кошти від продажу квартири було розміщено на депозитному рахунку, відкритому 13.12.2007 на імя [PERSON] в АКБ «Форум». В подальшому ці кошти були зняті і за спільною згодою покладені на депозит в АТ «Дельта бак», на імя [PERSON] Квартира [ADDRESS] була придбана за рахунок позичених 15.03.2008 коштів у сумі 500 тис. доларів у [PERSON] Даний борг був повернутий за рахунок коштів позичених у [PERSON] При цьому [PERSON] завжди діяв в інтересах сімї, а позивачу було відомо про отримання ним коштів у [PERSON] та [PERSON], які спілкувалися з їх сімє. В подальшому між подружжям було поділено спільне майно, про що між ними було укладено договір і жодних майнових претензій [PERSON] до [PERSON] не має. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін, суд дійшов до наступного. [PERSON] та [PERSON] з 23.11.2001 року перебували у шлюбу, який був розірваний рішенням Голосіївського районного суду міста Києва 28 січня 2016 року, що підтверджується копією рішення суду. Згідно копії договору позики грошових коштів від 22.12.2014 року [PERSON] прийняв у власність від позикодавця [PERSON] 500000 доларів США та зобовязався повернути таку ж суму коштів однією сумою у строк до 21 травня 2015 року. Наявність самого договору сторонами не заперечується. Відповідно до ст.1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. З наданої суд копії розписки від 22.12.2014 року вбачається, що [PERSON] отримав суму обумовлену договором позики. Ч. 2, 4 ст. 65 Сімейного кодексу України передбачено, що при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сімї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сімї. П.25 постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» розяснено, що при оспорюванні кредитного договору чи договору поруки, застави/іпотеки іншим із подружжя суди мають виходити з того, що положення ст. 65 Сімейного кодексу України щодо порядку розпорядження майном, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів. Тобто, отримання позики як і кредиту одним із подружжя, вважається що він отримує у власність грошові кошти і в такому випадку згода другого з подружжя законодавством не передбачена. З цих підстав встановлення цілей подальшого витрачання отриманих коштів, для даного виду спору значення не мають. Умови недійсності правочину визначені ст.215 ЦК України, а саме, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимоги, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою ст.203 ЦК України (ч.1), недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (ч.2), якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах встановлених законом, такий правочин\~\~може бути визнаний судом недійсним (ч.3). Ч.1 ст.234 ЦК України передбачено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлюються цим правочином. Надані позивачем докази, зокрема про судовий розгляд справи про стягнення з неї [PERSON] коштів, про розподіл спільного майна подружжя, договори купівлі-продажу квартир не свідчать про фіктивність укладеного правочину між [PERSON] та [PERSON] Такі висновки ґрунтуються позивачем на припущеннях. Крім того, з підстав зазначених вище, згода позивача на укладення договору позики [PERSON] потрібна не була. Також суд не приймає до уваги правову наведену представником позивача правову позицію Верховного Суду України від 20.02.2013 року № 163цс12, оскільки в ній процитовані ст.65, ч.2 ст.73 Сімейного кодексу України та вказано, що судом не було встановив всіх необхідних фактів для прийняття рішення, при цьому в вказаній правовій позиції не надано вмотивованих розяснення щодо правильного застосування норм Сімейного кодексу України в тій чи іншій ситуації. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовна заява є необґрунтованою, тому в її задоволенні потрібно відмовити. На підставі ч.2, 4 ст.65 Сімейного кодексу України, ст.ст.203, 215, ч.1 ст.234, ст. 1046,

Outcome: dismissed