Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-12 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом, свої вимоги обґрунтовує тим, що з грудня 2013 р. проживали з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу, від спільного проживання у них народилася донька [PERSON] , [INFO] . Згодом стосунки між ними погіршилися, що призвело до того, що з серпня 2018 р. вони почали мешкати окремо. Після розірвання фактичних відносин вони домовилися, що дитина буде проживати з нею, відповідач зобов`язався надавати допомогу у вихованні та утриманні доньки. З 2019 р. між сторонами почали виникати суперечки з приводу виховання доньки, піклування про розвиток дитини та участі у витратах на її утримання. Просить суд: визначити місце проживання дитини разом з нею; стягнути з відповідача на її користь витрати по сплаті судового збору. У судовому засіданні позивач [PERSON] та адвокат Цюпка О.В. позов підтримали, просили задовольнити. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Кондратенко С.Ю. у судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, просила відмовити. Представник третьої особи Служби у справах дітей Сумської міської ради у судове засідання не з`явився. Представник третьої особи Служби у справах дітей Сумської районної державної адміністрації у судове засідання не з`явився, надали висновок про доцільність визначення місця проживання дитини разом з матір`ю. Допитана у судовому засіданні у якості свідка [PERSON] зазначила, що сторони проживають окремо, дитина проживає разом з матір`ю. Відповідач дитині не допомагає, життям доньки не цікавиться. Допитана у судовому засіданні у якості свідка [PERSON] пояснила, що знає сторін протягом трьох-чотирьох років, спільно не проживають близько року. Відповідач проживає окремо, згоди на виїзд дитини за кордон разом з матір`ю для оздоровлення не надавав. Допитана у судовому засіданні у якості свідка [PERSON] зазначила, що з позивачем знайома з дитинства. Відповідач не проживає з позивачем більше двох років. Батьки позивача проживають у Луганській області, куди вона хотіла поїхати разом з донькою на відпочинок, однак відповідач не надав згоди. Допитана у судовому засіданні у якості свідка [PERSON] пояснила, що є хрещеною матір`ю дитини [PERSON] , [INFO] . Знає сторін п`ять-шість років, сторони проживають окремо, відповідачу не забороняла спілкуватися з дитиною. Позивач хотіла полетіти з дитиною на відпочинок у Турцію, відповідач згоди не надав. Допитаний у судовому засіданні у якості свідка [PERSON] зазначив, що з квітня 2019 р. позивач разом донькою проживає у с. Стецьківка, Сумського району. Відповідач проживає окремо, з дитиною не спілкується, дозволу не виїзд дитини з позивачем не надає. Допитана у судовому засіданні у якості свідка [PERSON] пояснила, що знає сторін тривалий час. Донька [PERSON] проживає разом з матір`ю, позивач хотіла з дитиною з`їздити до батьків в Луганську область, однак відповідач не дозволив. Допитана у судовому засіданні у якості свідка [PERSON] зазначила, що дитина сторін виховується батьками однаково, позивач просила дозволу у відповідача на вивіз дитини до Луганської області до дідуся та бабусі, однак дозволу відповідач не надав. Заслухавши думки сторін, свідків, дослідивши докази по справі, суд дійшов до наступного висновку. Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що сторони з 2013 р. проживали спільної однією сім`єю без реєстрації шлюбу. [INFO] у сторін народилася донька [PERSON] . Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 03.09.2019 р. стягнуто з [PERSON] аліменти на утримання дитини, доньки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу), щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини, відповідного віку. Відповідно до ч.ч. 1, 2 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789 ХІІ(78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умови життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно з частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини, частинами сьомою, восьмою статті 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей. В усіх діях щодо дітей незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. У статті 18 Конвенції про права дитини зазначено про необхідність докладання всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної і однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язку щодо дитини. Відповідно до довідки від 23.09.2019 р. ФОП « [PERSON] » позивач [PERSON] працює в ФОП « [PERSON] » з 19.06.2019 р., займає посаду продавця продовольчих товарів, дохід за період з 19.06.2019 р. по 31.08.2019 р. складає 9910 грн. /а.с.9/ за місцем роботи характеризується позитивно /а.с.10/. З матеріалів справи вбачається та підтверджено сторонами по справі, що позивач [PERSON] разом з донькою [PERSON] проживають за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. За змістом положень частин 7, 8 статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до статті 3, статті 18 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року (набрала чинності для України 02 вересня 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Стаття 141 СК України визначає, що мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, чи розірвано шлюб і чи проживають вони разом чи окремо. Відповідно до частини 2 статті 141 СК України, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно із статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Конвенція про права дитини, виходячи із рівності прав матері та батька, у пункті 1 статті 9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Частиною 2 статті 150 СК України передбачено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно із частиною 4 статті 150 СК України, батьки зобов`язані поважати дитину. Відповідно до статті 153 СК України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Частиною 2 статті 155 СК України передбачено, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року гарантує кожному право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції (пункт 1). При цьому зазначена стаття містить застереження, згідно з яким органи державної влади не можуть утручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб (пункт 2). Відповідно до частин 1, 2, 3 статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Отже, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Частинами 1, 2 стаття 161 СК України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Отже, найкращі інтереси дітей повинні мати першочергове значення. При цьому найкращі інтереси дитини можуть залежно від їх характеру та серйозності перевищувати інтереси батьків (правовий висновок Верховного Суду України від 29 листопада 2017 року в справі № 6-1945цс17). При визначенні місця проживання дитини судами необхідно встановлювати не лише наявність або відсутність виняткових обставин, коли дитина має бути розлучена зі своєю матір`ю, а крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку іншим обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Таким чином, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини (враховуючи, при цьому, сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах. Згідно висновку про визначення місця проживання дитини від 16.03.2020 р. № 213/01-14 Служби у справах дітей Сумської районної державної адміністрації Сумської області вбачається, що за місцем фактичного проживання дитини позивачем створені всі належні умови для життя дитини, тому служба не заперечує проти визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] , [INFO] . Таким чином, суд, розуміючи, що спір стосується вкрай чутливої сфери правовідносин,

Outcome: approved