Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-25 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначила, що квартира [ADDRESS], належить їй в цілому на праві приватної власності на підставі договору міни від 08.05.2012 року. Зазначала, що відповідач з 02.02.2016 року зареєстрований у вищезазначеній квартирі, оскільки він мав бажання навчатися у Закарпатському угорському інституті імені Ференца [PERSON] Однак він так і не пішов навчатися і до квартири не переселився. на даний час він перебуває на заробітках в Польщі, на прохання позивачки знятися з реєстрації, він ігнорує. Сам факт реєстрації відповідача за її адресою створює для неї перешкоди у користуванні та розпорядженні своїм житлом. Вважає, що відповідач втратив право на користування квартирою №8 в будинку №103 по вул. Мужайській в м. Берегово, Закарпатської області, оскільки не проживає в даній квартирі з 2012 року. Наявність формальної реєстрації відповідача за вище вказаною адресою, створює для позивача незручності, порушує її право власності на нерухоме майно. У судове засідання позивач [PERSON] не зявилася, однак подала заяву в якій просить розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі з підстав викладених в позові. Проти заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] до суду не зявився, причини неявки суду не повідомив, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлений відповідно до ст. 76 ЦПК України, а тому по справі необхідно постановити заочне рішення, відповідно до ст. 224 ЦПК України через неявку відповідача в судове засідання. Представник третьої особи без самостійних вимог на стороні позивача в судове засідання не зявився, однак подав заяву в якій просить розглянути справу без їх участі за наявними в матеріалах справи документами. Перевіривши матеріали справи, повно і всебічно з'ясувавши обставини справи, дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінивши докази у справі за своїм внутрішнім переконанням згідно ст. 212 ЦПК України, захищаючи порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб згідно ст. 1 ЦПК України, пришов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на підставі договору міни від 08.05.2012 року належить квартира [ADDRESS]. (а.с. 6). З листа Берегівського РВ ГУДМС України в Закарпатській області №17/1056 від 13.05.2017 року, вбачається, що [PERSON], [INFO] значаться на реєстраційному за адресою: м. Берегово, по вул. Мужайській, 103/8, Закарпатської області. Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України передбачено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до змісту ст. 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. За ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно ст.11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця перебування та місця проживання осіб здійснюється органом реєстрації. Відповідно до ст. 7 цього ж Закону, зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі: заяви самої особи; судового рішення про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням; інших документів які свідчать про припинення підстав на право користування житловим приміщенням. При таких обставинах справи, суд вважає, що є правові підстави для визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою №8 в будинку №103 по вул. Мужайській в м. Берегово, Закарпатської області, оскільки має тільки формальну реєстрацію у вказаній квартирі, не проживає в ній значний період часу, що значно перевищує встановлений законом шестимісячний строк. У ст. 29 ЦК України визначено поняття «місця проживання», а саме, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно, тимчасово. Згідно ст. 383 ЦК України, власник квартири (будинку) має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно з положеннями частини 1 статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Відповідно до ст. 316 ЖК України право власності - це право особи на майно, яке він здійснює відповідно до закону, по своїй волі і незалежно від волі інших осіб. Зміст права власності складають три правомочність - володіння, користування і розпорядження. Володіння майном - має на увазі юридично закріплену можливість фактично володіти майном, впливати на нього у будь-який момент, здійснювати відносно такого майна свою волю. Право користування полягає в юридично закріпленій можливості власника використовувати корисні якості майна для себе, отримувати з цього користь, вигоду. Розпорядження майном - це можливість власника встановлювати, змінювати, припиняти юридичне існування майна. Відповідно до частини 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частиною 1 статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена, або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Суд вважає, що право позивача вільно користуватися та розпоряджатися своєю власністю порушено та підлягає захисту, у зв'язку з існуванням факту реєстрації у квартирі [ADDRESS], відповідача [PERSON], який знятися добровільно з реєстраційного обліку з вказаної адреси не бажає, має тільки формальну реєстрацію у вказаній квартирі, однак не проживає в ній більше шести місяців. Згідно ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Судом були надані рівні права сторонам процесу щодо подання доказів, їх дослідження і доведення перед судом їх переконливості. Позивачем вимоги позову доведені, на підставі наданих доказів, встановлені обставини, що свідчать про порушення її права, яке підлягає захисту в обраний позивачем спосіб. На підставі викладеного,

Outcome: approved