Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-24 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом в якому просила визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням будинку [ADDRESS] з тих підстав, що останній понад десять років без поважних причин в зазначеному житлі не проживає. В позові [PERSON] вказала, що вона є власницею вищезазначеного будинку. З 2008 року в даному житлі зареєстрований [PERSON], який не перебуває в родинних відносинах з позивачем. З 2009 року відповідач у зазначеному житлі не проживає, хоча залишається зареєстрованим в ній до цього часу. Ніяких речей [PERSON] в будинку немає, знятись з реєстраційного обліку в добровільному порядку не бажає, чим створює їй як власнику будинку, перешкоди в користуванні та розпорядженні власністю. Просила визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням будинку [ADDRESS]. Ухвалою суду від 29 листопада 2018 року позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Відповідачу було запропоновано протягом п'ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі подати відзив на позовну заяву. Позивач та її представник в судове засідання не з'явилися, в поданих до суду заявах просили розглянути справу у їх відсутність, підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити. У встановлений судом строк відповідач відзив на позовну заяву не подала, повідомлена належним чином про судове засідання, у зв'язку з чим згідно ч. 5 ст. 279, ст.ст. 280-281 ЦПК України, справа розглянута в порядку заочного розгляду за наявними у справі матеріалами. Дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги у їх сукупності та взаємозв'язку, об'єктивно оцінивши усі наявні докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення заяви по суті, суд, приходить до наступних висновків. Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно та договором купівлі-продажу житлового будинку підтверджується, що будинок [ADDRESS] на праві приватної власності належить [PERSON](а.с.8-10). Згідно довідки відділу квартирного обліку приватизації житла та ведення реєстру територіальної громади Ніжинської міської ради від 07.12.2018 року [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS], що підтверджується довідкою виконавчого комітету Ніжинської міської ради від 23 листопада 2018 року (а.с.11, 25). Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз вказаних норм цивільного законодавства України дає підстави дійти висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Підстави втрати права на користування житловим приміщенням регулюються ст. 71,72 ЖК України в разі користування житловим приміщенням в будинках державного і громадського фонду та ст. 405 ЦК України в разі користування майном (житлом) власника. Будинок [ADDRESS] є майном (житлом) позивача, тому правовідносини між сторонами мають регулюватися відповідними нормами цивільного кодексу України. Відповідно до вимог ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом в разі відсутності в житлі понад один рік без поважних причин, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що відповідач не є членом сім'ї власника житла в силу ст. 64 Житлового кодексу України, дані про укладення з ним договору найму житлового будинку також відсутні. Норма закону яка б регулювала порядок визнання особи, яка не є членом сім'ї власника (чи наймачем), такою, що втратила право користування жилим приміщенням в діючому законодавстві, зокрема, ЖК України та ЦК України не передбачена, з огляду на це, слід застосувати аналогію закону, зокрема, ст.405 ЦК України. В позові [PERSON] стверджувала, що відповідач понад десять років не проживає в будинку, власником якого є позивач. На підтвердження даних обставин позивач надала суду акти обстеження будинку в яких значиться, що [PERSON] з 2009 року за місцем реєстрації не проживає (а.с.12-14). На думку суду позивач довела той факт, що відповідач понад один рік не проживає за місцем реєстрації в [ADDRESS] тому [PERSON] слід визнати таким, що втратив право користування вказаним жилим приміщенням.

Outcome: approved