Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-09 00:00:00

Позивач звернулася до суду з даним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, що 21.02.2014 р. між нею та відповідачем було укладено шлюб, від шлюбу подружжя має малолітню дитину - сина [PERSON] , [INFO] . Як зазначається позивачем при зверненні до суду з початку 2017 року подружнє життя почало погіршуватися, відбувалися сварки внаслідок різних поглядів подружжя на спільне сімейне життя та обов`язки, у кожного з`явилися різні інтереси, спільні обов`язки та взаємна підтримка відсутні, подружжя не проводить разом час, втратило почуття любові та взаємоповаги. Також позивач зазначає, що дитина з червня 2017 року повністю перебуває на її утриманні. Посилаючись у позові на те, що фактично з червня 2017 року сторони припинили подружні відносини, не ведуть спільного господарства та мають окремі бюджети, на даний час шлюб існує лише формально, у позові й заявлено відповідну вимогу про розірвання шлюбу та про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання дитини в твердій грошовій сумі 3 000 грн. до досягнення дитиною повноліття. У судове засідання сторони не з`явилися. Позивач в окремо поданій заяві просила розглядати справу у її відсутності та задовольнити позовні вимоги з урахуванням відзиву відповідача та визнання ним розміру аліментів, який він може сплачувати - 1 500,00 грн., не заперечуючи проти стягнення аліментів у розмірі 1 500 грн. Відповідач надав суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позов визнає частково; оскільки він не має реальної можливості сплачувати аліменти в розмірі 3 000,00 грн., але при цьому розуміє, що має обов`язок утримувати свого сина і має таке бажання, але в ситуації, що склалася, з урахуванням його скрутного матеріального стану має реальну можливість сплачувати аліменти у розмірі 1 500,00 грн. Як встановлено судом на підставі доказів, наданих у порядку ст.ст. 76-80 ЦПК України, 21.02.2014 р. між позивачем та відповідачем за цим позовом було зареєстровано шлюб, про що було зроблено відповідний актовий запис та видано свідоцтво, що підтверджується відповідною копією, наданою позивачем (а.с. 8). Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину: сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження (а.с.9). Відсутня вільна згода позивача на шлюб із відповідачем. Відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання дитини, яка мешкає разом із позивачем. Правовідносини виникли між учасниками справи із сімейних відносин (розірвання шлюбу) та із обов`язку батька утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Дослідив докази в межах заявлених суду позовних вимог, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову повністю, виходячи з наступного. За ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Згідно з ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя; згідно з ч. 2 ст. 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Таким чином, суд, з`ясував фактичні взаємини подружжя, зокрема те, що відсутня вільна згода позивача на шлюб із відповідачем, а також дійсні підстави позову про розірвання шлюбу (різні характери та різні погляди на життя), які у свою чергу вплинули на шлюбні стосунки та призвели до припинення шлюбних відносин з червня 2017 року, дійшов до висновку, що зазначене має істотне значення, тому позов підлягає задоволенню. Разом з тим, ухвалюючи рішення про задоволення позову в частині розірвання шлюбу, суд бере до уваги те, що відповідач у відзиві на позовну заяву повідомив про визнання позову в частині розірвання шлюбу та не скористався правом брати участь у судових засіданнях, що вочевидь свідчить про те, що збереження шлюбу суперечитиме інтересам обох подружжя, шлюб носить формальний характер, тому суд вважає за необхідне позов в цій частині задовольнити повністю. Розв`язуючи позовну вимогу про стягнення аліментів на утримання дитини, суд виходить з наступного. Згідно зі ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1998 р. та яка набула чинності для України 27.09.1991 р., батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України та за ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Згідно ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Оскільки обов`язок по утриманню дитини є безумовним, виникає в результаті народження дитини з моменту її народження та покладається законом рівною мірою на обох батьків, не пов`язаний із матеріальним становищем особи, до якої заявлено матеріально-правову вимогу про стягнення аліментів, вбачаються усі підстави для присудження до стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання неповнолітньої дитини, оскільки сторони не досягли домовленості з означеного питання. Відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Задовольняючи вимоги позову про стягнення аліментів частково (в розмірі 1 500,00 грн.), суд керується тим, що за судового розгляду сторони досягли домовленості, визначивши обов`язок відповідача по утриманню дитини в розмірі 1 500 грн. щомісяця, враховуючий майновий стан відповідача. Водночас, розмір аліментів, визначений судом, може бути згодом змінений за рішенням суду за позовною заявою платника або одержувача аліментів у разі зміни їхнього матеріального і (або) сімейного стану. Згідно ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову; на виконання п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення в межах суми платежу за один місяць. Питання про розподіл судових витрат вирішено у відповідності до приписів ЦПК України (п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України): з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір.

Outcome: approved