Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-18 00:00:00

Позивач звернулася до суду з названим позовом (а.с.1-3), та згодом уточнивши свої вимоги (а.с.25-26), просить постановити рішення, яким визнати за нею в порядку спадкування - за заповітом після смерті матері [PERSON] право на земельну частку (пай) під багаторічними насадженнями в розмірі 0.15 умовних кадастрових гектарів, відповідно до сертифікату на земельну частку (пай) серії [NUMBER] на території Кубейської сільської ради Болградського району Одеської області, яку вона фактично успадкувала після свого чоловіка [PERSON]; - після смерті матері [PERSON] право на земельну частку (пай) під багаторічними насадженнями в розмірі 0.30 умовних кадастрових гектарів, відповідно до сертифікату на земельну частку (пай) серії [NUMBER] на території Кубейської сільської ради Болградського району Одеської області. В обґрунтування вимог позивач стверджує, що в вересні 2017 року вона звернулася до Болградської районної державної адміністрації Одеської області з заявою про виділення в натурі на місцевості земельної частки (паю) під багаторічними насадженнями, але їй було відмовлено у зв'язку з відсутністю в свідоцтві про право на спадщину за законом інформації про спадкування нею права на земельну частку (пай). Зазначене стало приводом для звернення до суду. Позивач в судове засідання не прибула, сповіщена належним чином (а.с.22, 31). Подала заяву про підтримання позовних вимог, та розгляд справи у її відсутність (а.с.39). Відповідач Кубейська сільська рада Болградського району Одеської області до суду не прибув, про час та місце розгляду справи сповіщений належним чином (а.с.53, 55). Позовні вимоги визнав у повному обсязі, просив розглянути справу без участі представника, про що надав відповідні заяви (а.с.56). Представник відповідача Болградської районної державної адміністрації Одеської області Федоренко С.М., не заперечував щодо позовних вимог, подав заяву про розгляд справи у його відсутність (а.с.57). Розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заяви сторін по справі, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог за наступних підстав. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Однією з таких підстав є спадкування майна, в тому числі за законом відповідно до ст.1217 ЦПК України. У відповідності до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини, відповідно до статті 1218 ЦК України, входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з частиною 1 статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Дане зобов'язання встановлено законодавством у зв'язку з тим, що право власності на спадкове нерухоме майно виникає у спадкоємця тільки з моменту державної реєстрації цього майна. За ч. 2 ст. 182 ЦК України, право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації. Судом встановлено, що [INFO] року помер [PERSON], свідоцтво про смерть серії [NUMBER] Після його смерті відкрилась спадщина, до складу якої входило усе належне йому майно, в тому числі право на земельну частку пай згідно сертифікату серії [NUMBER] виданого на підставі рішення Болградської районної державної адміністрації Одеської області від 13.09.1996 за № 738 (а.с.14). Як встановлено судом, спадщина відкрилася в момент смерті [PERSON] - [INFO] року, тобто в період чинності ЦК УРСР в редакції 1963 року. Статтею 12 Закону України «Про власність» однією з підстав виникнення права власності є спадкування. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Згідно ст.548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Положеннями ст.549 ЦК УРСР визначено дії, що свідчать про прийняття спадщини Так, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців. Згідно з пунктом 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» при вирішенні вимог про встановлення факту прийняття спадщини і місця її відкриття суд має виходити з положень статей 526 і 549 ЦК УРСР, згідно з якими місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця, а якщо воно невідоме - місце знаходження майна або його основної частини. Діями ж, що свідчать про прийняття спадщини, є фактичний вступ заявника в управління чи володіння спадковим майном у межах шестимісячного строку з дня відкриття спадщини або подання ним протягом цього строку до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяви про її прийняття. Спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом (ст.524 ЦК УРСР). Згідно зі ст. 529 ЦК УРСР, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Таким чином, вказану спадщину успадкували дружина померлого - мати позивача [PERSON] та син [PERSON], кожний по Ѕ частки, що підтверджується матеріалами спадкової справи №131/99, заведеної державним нотаріусом Болградської районної нотаріальної контори Одеської області. 07.02.2000 року нотаріусом було видано свідоцтво про право на спадщину на право на земельний рай, розміром в 2.0 умовних кадастрових гектарів, розташованого в с.Червоноармійське, Болградського району, КСП «Кубей» (а.с.113-127). [INFO] року померла [PERSON], свідоцтво про смерть серії [NUMBER] Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина у вигляді: - права на земельну частку (пай) під багаторічними насадженнями в розмірі 0.15 умовних кадастрових гектарів, відповідно до сертифікату на земельну частку (пай) серії [NUMBER] на території Кубейської сільської ради Болградського району Одеської області, яку вона фактично успадкувала після свого чоловіка [PERSON]; - права на земельну частку (пай) під багаторічними насадженнями в розмірі 0.30 умовних кадастрових гектарів, відповідно до сертифікату на земельну частку (пай) серії [NUMBER] на території Кубейської сільської ради Болградського району Одеської області. Оскільки, на ім'я [PERSON] відповідно до обох сертифікатів був виданий державний акт серії [NUMBER] від 07.06.2004 року на земельні ділянки сільськогосподарського призначення з визначенням угідь - рілля розміром 2.51 га у межах згідно з планом, розташованої на території Червоноармійської сільської ради Болградського району Одеської області, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с.74). Зазначене підтверджується: - повідомленням Відділу у Болградському районі Головного управління держгеокадастру в Одеській області від 30.05.2018 року за № 462/166-18 згідно якого за гр.[PERSON] зареєстрована земельна ділянка, розташована на території Кубейської сільської ради Болградського району Одеської області площею 2.51 га (під ріллею) на підставі державного акту серії [NUMBER], зареєстрованого за №7810-т для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, виданого на підставі сертифікату на земельну частку (пай) серії [NUMBER], розміром 2.0 умовних кадастрових гектарів, реєстр. № [NUMBER] та Ѕ частки сертифікату на земельну частку (пай) серїї [NUMBER], розміром 2.0 умовних кадастрових гектарів, реєстр №187 (а.с.16). Громадяни-члени КСП «Кубей», у тому числі і гр. [PERSON], реалізували своє право власності на земельні ділянки лише під ріллею. Таким чином, залишилось не реалізованим право на земельні частки пай [PERSON] та [PERSON] саме на багаторічні культури: 0.30 умовних кадастрових га - за особистим сертифікатом, та 0.15 (1/2 частина від 0.30 га) умовних кадастрових га за успадкованим сертифікатом після смерті матері [PERSON] (а.с.17). Болградська районна державна адміністрації Одеської області листом за № 8/13-18 від 30.01.2018 року підтвердила, що згідно з наявною в РДА інформацією середній розмір земельної частки (пай) в колишньому КСП «Кубей» становить 2.0 умовних кадастрових га (в тому числі: рілля - 1.68 у.к.га, сади - 0.0574 у.к.га, виноградники - 0.2526 у.к.га). Під час виділення в натурі на місцевості земельних ділянок державні акти були видані пайщикам лише на земельні ділянки під ріллею, право на землю під багаторічними насадженнями (сади та виноградники) реалізовано не було. Таким чином, розмір земельної частки (паю) на які мають право громадяни власники земельних часток паїв складає 0.31 га (0.0574 + 0.2526). Оскільки право на земельні частки (паї) визначалася в умовних кадастрових гектарах, то число яким зазначалася відповідна площа завжди округлювалася до десятих (одна цифра після коми), то в усіх документах, які складалися з цього приводу завжди зазначалася площа 0.3 у.к.га. На ім'я позивача видано свідоцтво про право на спадщину за законом від 07.06.2006 року на земельну ділянку, площею 2.51 га, що розташована в Одеській області Болградському районі на території Червоноармійської сільської ради, яку передано для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що належала померлої на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ОД № 004666, виданого Болградською районною державною адміністрацією 07.06.2004 року, та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 7810-т (а.с.13). З матеріалів спадкової справи, заведеної державним нотаріусом Болградського районного державного нотаріального округу Одеської області щодо майна померлої [INFO] року [PERSON] вбачається, що з заявою від 02.12.2005 року про прийняття спадщини звернулася [PERSON], донька померлої згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER], якій видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом (а.с.61-106). Правовідносини з приводу спадщини регулюються відповідними нормами ЦК України. Положеннями ст.ст.1216-1218 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Статтею 1261 ЦК України встановлено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч.1, ч.3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно ч.1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1270 ЦК України). В силу перелічених правових норм, позивач є спадкоємцем за законом першої черги, який скористався своїм правом прийняття та оформлення спадщини, що відкрилася після смерті її мати. Разом з цим її право порушено, оскільки вона позбавлена можливості в позасудовому порядку реалізувати у повному обсязі свої спадкові права, хоча володіє всіма необхідними законними підставами для цього, оскільки за час свого життя мати не оформила належним чином своє право на земельні частки (паї) розміром 0.30 у.к.га та на земельну частку (пай) розміром 0.15 га на багаторічні насадження. Відповідно до п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» при вирішенні спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай). Відповідно до Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» від 08.08.1995 року № 720/95, право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю. Пунктом 17 Розділу Х Перехідних положень Земельного кодексу України, який набрав чинності в 2002 році передбачено, що відповідно до формулювань Указу Президента України від 08 серпня 1993 року № 720/95 слід розуміти, що сертифікат на право на земельну частку (пай) має не правовстановлююче, а правопосвідчувальне значення, тобто право на земельну частку (пай) виникає у члена господарства з моменту виникнення відповідного права колективної власності на земельну ділянку (пай) та існує незалежно від його посвідчення сертифікатом. Закон України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» від 05.06.2003 року № 899-VІ (надалі Закон) визначає організаційні та правові засади виділення власникам земельних часток (паїв) земельних ділянок у натурі (на місцевості) із земель, що належали колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам на праві колективної власності, а також порядок обміну цими земельними ділянками. Статтею 1 Закону визначено коло осіб, які мають право на земельну частку (пай), а саме: - колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку; - громадяни - спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом… Також ч. 3 ст. 1 цього ж Закону передбачено, що право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку. Згідно ст. 2 Закону основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Частиною другою цієї статті визначено, що документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є: свідоцтво про право на спадщину; посвідчені у встановленому законом порядку договори купівлі-продажу, дарування, міни, до яких додається сертифікат на право на земельну частку (пай); рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). Стаття 3 Закону визначає підстави для виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) Підставами для виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) є рішення відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації. Особи, власники сертифікатів на право на земельну частку (пай), які виявили бажання одержати належну їм земельну частку (пай) в натурі (на місцевості), подають до відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації заяву про виділення їм земельної частки (паю) в натурі (на місцевості). Земельна частка (пай) виділяється її власнику в натурі (на місцевості), як правило, однією земельною ділянкою. За бажанням власника земельної частки (паю) йому можуть бути виділені в натурі (на місцевості) дві земельні ділянки з різним складом сільськогосподарських угідь (рілля, багаторічні насадження, сінокоси або пасовища). У разі подання заяв про виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) більшістю власників земельних часток (паїв) у межах одного сільськогосподарського підприємства відповідна сільська, селищна, міська рада чи районна державна адміністрація приймає рішення про розробку проекту землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв). Як роз'яснено в п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) та видачі державного акту про право власності на землю. Член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акту, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, зокрема й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Таким чином, судом встановлено на підставі належних і допустимих доказів, що мати позивача [PERSON] має право на земельну частку (пай) розміром 2 умовних кадастрових гектара і на 1/2 частину права на земельну частку (пай) у землі, яка перебувала у колективній власності КСП «Кубей», який у подальшому на підставі свого сертифікату та свідоцтва про право на спадщину за законом першої черги отримала державний акт на право власності на земельну ділянку зі складом сільськогосподарських угідь у вигляді ріллі загальним розміром 2.51 га, при цьому оригінали сертифікатів були вилучені взамін на видані державні акти. Проте за час свого життя мати, не змогла реалізувати своє право на земельні частки (паї) розміром 0.30 та 0.15 умовних кадастрових гектари зі складом сільськогосподарських угідь у вигляді багаторічних насаджень, та не отримала відповідних державних актів. З огляду на зазначене, позивач згідно вимог чинного законодавства успадкувала дане право, яке підлягає захисту в судовому порядку. Згідно ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється, в тому числі, шляхом визнання права, як передбачено п. «а» ч.3 ст. 152 Земельного Кодексу України. Частиною 2 ст. 373 ЦК України передбачено, що право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Відповідно до ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Пунктами 16, 17 Перехідних положень Земельного кодексу України встановлено, що громадянам - власникам земельних часток (паїв) за їх бажанням виділяються в натурі (на місцевості) земельні ділянки з видачею державних актів на право власності на землю. Сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними прав вимоги на відведення земельної частки (пай) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Згідно п. 3.5 Інформаційного листа Вищого ССУ з розгляду кримінальних та цивільних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» у разі втрати, пошкодження сертифіката про право на земельну частку (пай) аналогічного порядку видачі нового сертифікату на ім'я спадкодавця спадкоємцям особи, яка мала право на земельну частку (пай), не передбачено. Отже, належним способом захисту прав спадкоємців у разі відмови нотаріуса видати свідоцтво право на спадщину на земельну частку (пай) є звернення спадкоємців до суду з вимогами про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування. При таких обставинах суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача про визнання права власності в порядку спадкування є обґрунтованими та підлягають задоволенню. На підставі ст.ст.81, 152 Земельного Кодексу України, ст.ст.328, 373, 1216-1218, 1223, 1261, 1268-1270 ЦК України, та

Outcome: approved