Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-17 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вона є власником житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 21.10.2019. Відповідач, який є її сином, зареєстрований за вказаною адресою, але з 2011 року у зазначеному будинку не проживає, оскільки спочатку мав постійне місце проживання у Автономній Республіці Крим, а на даний час точне його місцезнаходження їй не відоме, участі в утриманні будинку він не приймає, комунальні послуги не сплачує, власне майно у ньому не зберігає, намірів проживати в будинку не висловлював. Спілкування із сином у неї відбувається рідко, лише в телефонному режимі, приїхати до м.Знам`янка та добровільно знятися з реєстраційного обіку він відмовляється у зв`язку з відсутністю такої можливості. Оскільки вказані дії відповідача перешкоджають позивачу, як власнику житлового будинку, вільно користуватися та розпоряджатися своїм майном, тому вона вимушена звернутися до суду з даним позовом. Позивач в судове засідання не з`явилася, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, відповідно до якої позовні вимоги підтримала у повному обсязі, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, відзив не подав, клопотання про розгляд справи з його участю суду не надав. Розгляд справи проводиться заочно. Відповідно до ст.280 ЦПК України суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Враховуючи, що в справі є достатньо матеріалів, які вказують на права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності сторін. Дослідивши у судовому засіданні матеріали справи, з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 21.10.2019, посвідченого приватним нотаріусом Знам`янського міського нотаріального округу Кіровоградської області Цибульською Л.М., зареєстрованого в реєстрі за №534, та Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №185480472 від 21.10.2019, позивач являється власником житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Згідно з копією будинкової книги та наданої суду інформації органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи від 25.03.2020, відповідач з 13.06.2009 зареєстрований у зазначеному житловому будинку за адресою: [ADDRESS] . Як вбачається з актів комісії квартального комітету №20 м.Знам`янка від 10.03.2019, 15.07.2019 та 09.03.2020, а також довідки, виданої 03.03.2020 головою зазначеного квартального комітету, позивач зареєстрована та проживає у вищевказаному будинку, відповідач за зазначеною вище адресою зареєстрований з 13.06.2009, але не проживає з літа 2011 року, власних речей в будинку не зберігає, участі в утриманні будинку не приймає, комунальні послуги не сплачує, фактичне місце його проживання невідоме. Зі змісту позову вбачається, що реєстрація місця проживання відповідача чинить перешкоди позивачу володіти, користуватися і розпоряджатися належним їй майном на власний розсуд. Будь-яких суперечок щодо створення перешкод відповідачу у користуванні спірним будинком зі сторони позивача не виявлено. Статтею 41 Конституції України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Положеннями ч.1 ст.317 та ч.1 ст.319 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном і він реалізовує їх на власний розсуд. Згідно зі ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Статтею 47 Конституції України закріплено право кожного громадянина України на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. За правилом ч.4 ст.156 ЖК України до членів сім`ї власника жилого будинку, квартири, належать особи, зазначені в частині другій ст.64 цього Кодексу, за змістом якої членами сім`ї є подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї можуть бути визнані й інші особи, якщо вони постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарства. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно зі ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Як встановлено, відповідних угод між сторонами не укладалося. Відповідно до ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Враховуючи, що позивач є власником житлового будинку, відповідач понад один рік без поважних причин відсутній за місцем своєї реєстрації, домовленостей між власником та відповідачем щодо користування житлом або збереження права на користування житлом на час відсутності відповідача досягнуто не було, а тому пред`явлений позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, в силу ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 №20, є підставою для зняття цієї особи з реєстрації місця проживання. На підставі викладеного,

Outcome: approved