Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-09 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], в якому просить визнати їх такими, що втратили право на користування житловим приміщенням будинком за адресою: село Суботці Знамянського району Кіровоградської області, вулиця Шкільна, 52. Свої вимоги обґрунтувала тим, що є власником житлового будинку №52, що по вулиці Шкільна в селі Суботці Знамянського району Кіровоградської області. У вказаному житловому будинку, крім неї зареєстровані її син [PERSON] з 1996 року та онук [PERSON] з 2013 року. За місцем реєстрації останні фактично не проживають більше року, але у добровільному порядку знятися з реєстраційного обліку не бажають, у звязку з чим вона вимушена звернутися до суду з даним позовом. Вказала, ща син з жовтня 2014 року знаходиться в місцях позбавлення волі, а онук проживає в місті Кіровограді. Позивач у судове засідання не з'явилася, надала заяву, в якій просить суд позов задовольнити та справу розглянути за її відсутності, не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] до суду не з'явився, про дату, місце та час розгляду справи повідомлений у встановленому порядку в розумінні положень ч. 6 ст. 74 ЦПК України, про причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності не надав. Відповідач [PERSON] про дату, місце та час розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку відповідно до ч.6 ст.76 ЦПК України, надав розписку, у якій позовні вимоги визнав у повному обсязі. При цьому, заяви про розгляд справи за його відсутності до суду не надійшло. З огляду на зазначене, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, проти чого не заперечує у своїй заяві позивач. Ненадання відповідачем доказів в обґрунтування своїх можливих заперечень проти позову з причини ухилення від участі в судовому засіданні, дає суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем, що відповідає положенням ч. 1 ст. 224 ЦПК України. Суд, дослідивши у судовому засіданні матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Інформаційної довідки з Державного реєстру прав на нерухоме майно, свідоцтва про право на спадщину, свідоцтва про право власності, позивач є власником житлового будинку розташованого в селі Суботці Знамянського району Кіровоградської області, по вулиці Шкільна, 52 (а.с. 6,9,10,22-25). Довідка Суботцівської сільської ради від 23 березня 2016 року свідчить про те, що за адресою: село Суботці, вулиці Шкільна, 52, зареєстровані позивач [PERSON] з 1980 року, її син [PERSON], з 1996 року, її онук [PERSON] з 2013 року. При цьому [PERSON], за місцем реєстрації не проживає з жовтня 2014 року, оскільки знаходиться в місцях позбавлення волі. Онук [PERSON] також за місцем реєстрації не проживає з 2013 року, у звязку з переїздом на постійне місце проживання до міста Кіровограда (а.с. 7). Про реєстрацію відповідачів за вказаною адресою також свідчить довідка Знамянського РС Управління ДМС України в Кіровоградській області (а.с.12,13). Будь-яких суперечок щодо створення перешкод відповідачу у користуванні спірним будинком зі сторони позивача, не виявлено. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири), член його сімї вправі вселити в займане ним жиле приміщення інших членів сімї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. При цьому положенням ч. 4 цієї статті встановлено, що припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У розумінні положень ст. 64 ЖК України, до членів сім'ї належать дружина, діти, батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач і члени його сім'ї. Статтею 47 Конституції України закріплено право кожного громадянина України на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною 2 ст. 405 ЦК України передбачено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Обставин, які б свідчили, що позивач або будь-які інші особи коли-небудь перешкоджали та в цей час перешкоджають відповідачам в користуванні будинком, або що з цього питання вони звертались до суду чи до правоохоронних органів, судом не встановлено, як і доказів того, що відповідач [PERSON] відсутній за місцем реєстрації з поважних причин. Відповідач [PERSON] позовні вимоги визнав, не заперечує, щоб його було знято з реєстраційного обліку у помешканні позивача. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що відповідачі втратили право на користування належним позивачу на праві власності житловим приміщенням розташованим по вулиці Шкільна, 52, в селі Суботці Знамянського району Кіровоградської області, внаслідок відсутності у ньому, тобто за місцем реєстрації, понад один рік. Згідно зі ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, є підставою для зняття з реєстрації місця проживання особи. На підставі викладеного, ст.ст.41,47 Конституції України, ст.ст.317, 319, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 64, 72, 156 ЖК України та

Outcome: approved