Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-28 00:00:00

Позивач звернулася до суду з даним позовом посилаючись на те, що їй 11.08.2017 повідомлено про підозру в незаконному вирощуванні снотворного макув кількості 115 рослин, тобто у вчиненні злочину, передбаченого ч 1 ст 310 КК України. 23.03.2018 вироком Баранівського районного суду [PERSON] визнано невинуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч 1 ст 310 КК України та виправдано. 25.06.2018 колегією суддів Апеляційного суду Житомирської області вирок Баранівського районного суду від 23.03.2018 скасовано та призначено новий розгляд в суді першої інстанції. 18.04.2019 вироком Баранівського районного суду [PERSON] визнано невинуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч 1 ст 310 КК України та виправдано. 09.09.2019 колегія суддів Житомирського апеляційного суду Баранівського районного суду 18.04.2019 залишено без змін. 17.09.2019 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного кримінального суду, розглянувши касаційну скаргу заступника прокурора Житомирської області на вирок Баранівського районного суду Житомирської області від 18.04.2020 та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 09.09.2019, ухвалив Касаційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а вирок Баранівського районного суду Житомирської області від 18.04.2019 та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 09.09.2019 без змін. З огляду на викладене, позивач вирішила звернутися до суду із вказаним позовом. В судове засідання позивач та її представник не з`явилися. Згідно поданої заяви останній просив здійснювати розгляд справи без його участі та участі позивача. Житомирська обласна прокуратура свого представника для учсті у справі не направляла, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином. Згідно поданого відзиву заявлений позов визнала частково в розмірі 149\~806 грн 50 коп, виходячи з 1 розміру мінімальної заробітної плати, в іншій частині відмовити повністю. При цьому, відповідач зазначає, що позивач перебувала під слідством та судом з 11.08.2017 (дата повідомлення про підозру) по 09.09.2019 (дата набрання виправдальним вироком щодо позивача законної сили). Державна казначейська служба України в судове засідання свого представника не направляла, згідно поданого відзиву заперечувала щодо задоволення заявленого позову. Дослідивши всі матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне. Встановлені судом обставини Судом встановлено, що 11.08.2017 [PERSON] повідомлено про підозру в незаконному вирощуванні снотворного маку в кількості 115 рослин, тобто у вчиненні злочину, передбаченого ч 1 ст 310 КК України (а.с. 103). 28.03.2018 вироком Баранівського районного суду [PERSON] визнано невинуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч 1 ст 310 КК України та виправдано (а.с. 107-111). 25.06.2018 колегією суддів Апеляційного суду Житомирської області вирок Баранівського районного суду від 23.03.2018 скасовано та призначено новий розгляд в суді першої інстанції (а.с. 112-113). 18.04.2019 вироком Баранівського районного суду [PERSON] визнано невинуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч 1 ст 310 КК України та виправдано (а.с. 114-116). 09.09.2019 колегія суддів Житомирського апеляційного суду Баранівського районного суду 18.04.2019 залишено без змін (а.с. 117-119). 17.09.2019 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного кримінального суду, розглянувши касаційну скаргу заступника прокурора Житомирської області на вирок Баранівського районного суду Житомирської області від 18.04.2020 та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 09.09.2019, ухвалив Касаційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а вирок Баранівського районного суду Житомирської області від 18.04.2019 та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 09.09.2019 без змін (а.с. 120 122). Щодо відшкодування шкоди Вимоги про відшкодування майнової та моральної шкоди заявлено з підстав ст. 56 Конституції України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», частин 1, 2, 7 статті 1176 ЦК України, відтак, з огляду на обставини (факти), що обґрунтовують позовні вимоги, спеціальні підстави відповідальності тощо, слід виходити з того, що право на відшкодування заявленої шкоди [PERSON] пов`язує з окремим (спеціальним) деліктом. Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини у справі «Яковлев проти України» суд визнає порушенням ст. 6 Конвенції з прав людини та основоположних свобод у контексті права на справедливий суд. Причинами такого роду порушень є: неодноразове повернення кримінальної справи на додаткове розслідування, неспроможність державних органів протягом тривалого часу надати суду належно підготовлені матеріали для розгляду кримінальної справи, що порушує розумні строки їх розгляду та вирішення. Згідно зі статтею 56\~Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Так, шкода, завдана фізичній особі внаслідок, зокрема, її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду (ч. 1 ст.1176 ЦК України). Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (ч. 2 ст.1176 ЦК України). Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом (ч. 7 ст.1176 ЦК України). Таким законом є Закон України\~«Про порядок\~відшкодування шкоди,\~завданої громадянинові\~незаконними діями\~органів,\~що здійснюють\~оперативно-розшукову\~діяльність,\~органів досудового\~розслідування,\~прокуратури і\~суду» від\~1\~грудня 1994\~року №266/94-ВР (із змінами), статтею 1 якого визначено, що підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «;Про\~організаційно-правові\~основи боротьби\~з організованою\~злочинністю» та іншими актами законодавства. Статтею 2 Закону «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 1 грудня 1994 року №266/94-ВР, визначено перелік випадків виникнення права на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом; такими випадками є: 1) постановлення виправдувального вироку суду; 1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; 4) закриття справи про адміністративне правопорушення. Згідно пунктів 1, 5 частини 1 статті 3\~Закону «Про\~порядок відшкодування\~шкоди,\~завданої громадянинові\~незаконними діями\~органів,\~що здійснюють\~оперативно-розшукову\~діяльність,\~органів досудового\~розслідування,\~прокуратури і\~суду» від\~1\~грудня 1994\~року №266/94-ВР (із змінами) у випадках, наведених у статті 1 цього Закону, громадянинові відшкодовуються (повертаються) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій, моральна шкода. Судова практика орієнтує на те, що право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними рішеннями, діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках передбачених законом, а саме статтею 2\~Закону від\~1\~грудня 1994\~року №266/94-ВР (постанова Великої Палати Верховного Суду від 3 жовтня 2018 року в справі №713/216/17, від 20 вересня 2018 року в справі 686/23731/15-ц, постанова Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року у справі №6-2089цс15, постанова Верховного Суду України від 26 лютого 2016 року у справі №6-2089цс15, постанова Верховного Суду України від 22 червня 2017 року у справі №638/11853/15-ц). У визначенні грошового відшкодування моральної шкоди суд виходить з наступного. Мінімальний розмір моральної шкоди законодавцем визначено виходячи з установленого законодавством розміру мінімальної заробітної плати на момент розгляду справи судом за кожен місяць перебування під слідством та судом; цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Визначення розміру відшкодування моральної шкоди залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких позивач зазнав, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. При цьому, суд вважає обгрунтованими доводи відповідача про те, що строк перебування під слідством та судом обмежується 09.09.2019 - датою набрання виправдальним вироком суду законної сили, зважаючи на те, що статтею 2 Закону «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 1 грудня 1994 року №266/94-ВР, визначено перелік випадків виникнення права на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом; таким випадком є зокрема -постановлення виправдувального вироку суду. Тобто, починаючи з 09.09.2019 [PERSON] вважалася виправданою за вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч 1 ст 310 КК України. Отже, визначаючи розмір моральної шкоди суд виходить із того, що хоч [PERSON] і перебувала під слідством та судом, але її свобода обмежена не була, вона не була позбавлена можливості та у доступі до соціальних потреб. Таким чином, суд вважає за необхідне стягнути розмір моральної шкоди в мінімальному розмірі встановленому законом. Так, Законом України\~«Про Державний\~бюджет України\~на 2021\~рік» розмір мінімальної заробітної плати станом на 1 січня 2021 року встановлено 6000 грн. Таким чином, гарантований мінімум відшкодування моральної шкоди є рівним 149 806,50 грн, де (6000 (мінімальна заробітна плата) грн. х 24 місяців = 144 000 грн) + (6000 (мінімальна заробітна плата) грн / 31 (день) = 193,55 грн * 30 днів = 5806,50 грн) = 149 806,50 грн. Суд, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості та справедливості, визначає розмір відшкодування моральної шкоди 150 000 грн, та, відповідно, обмежується законодавчо гарантованим мінімумом відшкодування. Цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Аналогічна правова позиція викладена у поставнові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 08 листопада 2018 року у справі № 296/2443/16-ц. Згідно з ч. ч. 2 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження», рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів. При цьому, суд погоджується з позицією відповідача Житомирською обласною прокуратурою в частині відсутності доказів витрат [PERSON] пов`язаних із прибуттям за викликами органів розслідування та суду. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, що відповідає приписам ч 1 ст 76 ЦПК України. Згідно ч 1 ст 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, що відповідає приписам ч 1 ст 80 ЦПК України. З огляду на викладене, суд вважає, що заявлений позов у частині стягнення витрат пов`язаних із прибуттям [PERSON] за викликами органів розслідування та суду не підлягає задоволенню. Відповідно до ст.\~133\~ч.\~ч.\~1,\~3\~ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Щодо стягнення судових витрат Що стосується стягнення витрат на користь позивача за професійну правничу допомогу то суд виходить з наступного: Постановою Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» п. 47, 48 також роз`яснено, що право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013). Витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом або іншим фахівцем у галузі права. Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у статті 133, статтях 137, 141 ЦПК України. Витрати на правничу допомогу, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правничої допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. У Постанові Верховного Суду від 16.04.2020р. по справі № 727/4597/19 колегією суддів зроблено висновки, що відкриття власного рахунку не є обов`язком адвоката та одночасно доходить висновку, що адвокат може видати клієнту на його вимогу складений в довільній формі документ (квитанцію, довідку, тощо) який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта. Отже, як випливає з вищевикладеної позиції Верховного Суду, видана адвокатом квитанція, довідка або інший документ, складений у довільній формі на підтвердження отримання від клієнта готівкових коштів за надання правової допомоги разом із договором про надання правової допомоги (актами виконаних робіт тощо) є належним доказом для підтвердження витрат учасника справи на професійну правничу допомогу. При цьому, суд звертає увагу на той факт, що згідно п 4 Додаткової угоди №01 до Договороу про надання правової допомоги від 07.09.2017 сплата узгодженої сторонами суми гонорару (послуг) здійснюється Замовником в безготівковому порядку шляхом перерахування відповідної суми коштів на розрахунковий рахунок Виконавця, реквізити якого зазначаються в акті приймання - передачі послуг (а.с. 14). Акт приймання - передачі наданих послуг №01 до Договору про надання правової допомоги від 07.09.2017 містить відомості про обсяг виконаної роботи та вартість таких робіт. Однак, жодних реквізитів розрахункового рахунку Виконавця останній не містить. Більш того, до матеріалів справи ненадано будь-яких доказів які б свідчили про оплату послуг на правову допомогу [PERSON] . При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16. Таким чином, з викладеного вбачається, що витрати на правову допомгоу повинні підтверджуватися будь-яким документом, в тому числі, виданого самим адвокатом і лише за його наявності, разом із договором про надання правової допомоги та актом приймання - передачі вказаних послуг можна сподіватися на відшкодування таких витрат. Однак, не дивлячись на вище викладене, позивачем не надано доказів сплати коштів адвокату в сумі 30 500 грн, адже сам акт приймання - передачі послуг не свідчить про передачу коштів. З огляду на викладене, суд вважає, що в задоволенні вимоги про стягнення витрат на правову допомогу слід відмовити. Крім того, суд вважає недоведеною вимогу про стягнення витрат пов`язаних із прибуттям за викликами органів досудового розслідування і суду, адже жодними належними та допустимими доказами дані факти не підтверджені.

Outcome: partial