Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-30 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання угоди , а саме: відмови від спадщини (заява №437 за №684/02-14) спадкодавця [PERSON] , після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] , недійсною. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те , що [INFO] померла бабуся позивача [PERSON] ,після смерті якої відкрилася спадщина на Ѕ частину квартири [ADDRESS] . Заповіт померлою складено не було. Спадкоємцями після смерті бабусі були : чоловік [PERSON] , син [PERSON] та дочка [PERSON] . Заяву про прийняття спадщини подав чоловік [PERSON] , син [PERSON] відмовився від оформлення спадщини після смерті матері , за порадою вітчима, розуміючи , що після смерті вітчима єдиним спадкоємцем є його рідна сестра [PERSON] ,яка не мала можливості прийняти спадщину , в зв`язку з відсутністю в країні. [INFO] помер [PERSON] [INFO] помер батько [PERSON] . Після смерті дідуся та батька стало відомо , що у [PERSON] є позашлюбна донька - відповідач по справі [PERSON] . Про те , що відповідач є позашлюбною дитиною померлого [PERSON] , ніхто не знав . [PERSON] відмовився від оформлення спадщини після смерті матері , позивач вважає , що дійсно такий правочин він не уклав би, якби йому було відомо про такі обставини . У зв,язку з появою [PERSON] викликає сумнів той факт, що свідоцтво про встановлення батьківства є справжнім. На момент смерті бабусі [PERSON] , виходячи з копії свідоцтва про народження ,відповідач була повнолітньою , тобто вона навмисно приховала факт встановлення батьківства , чим порушила право на оформлення спадщини [PERSON] . Ухвалою суду від 17 травня 2019 року позовну заяву прийнято до розгляду , відкрито провадження у справі та справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження . 09 липня 2019 року до суду надійшов відзив представника відповідача, в якому він заначив, що обставини нібито введення в оману [PERSON] [PERSON] є надуманими. Відповідач [PERSON] не вчиняла жодних дій ,які могли навіть гіпотетично порушити права позивача і тому представник відповідача вважає , що відсутній прдмет спорку за обставинами ,на які вказує позивач. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала, просила задовольнити . Відповідач та її представник в судовому засіданні проти позову заперечували , просили відмовити у його задоволенні. Суд, вислухавши вступне слово учасників процесу, допитавши свідка, дослідивши докази в їх сукупності , прийшов до наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. У відповідності до ст.ст.12,13, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за звернення особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом за клопотанням учасників провадження. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи та на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Збирання доказів у цивільних справі не є обов`язком суду. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення , ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Крім того, згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) та правових позицій, викладених в рішенні Європейського Суду з прав людини по справі «Бендерський проти України (заява № 22750/02 параграф 42) - відповідно до практики, яка відображає принцип здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлині обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом. За вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд встановлює такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджуються ; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин. Судом встановлено, що батьками позивача [PERSON] є : батько - [PERSON] та мати [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження виданого Палацом новонароджених «Орджонікідзевський» м. Харкова від 06.09.1990 року . [PERSON] ,який є третьою особою у справі є рідним сином [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження виданого Палацом новонароджених м. Харкова від 01.08.1981 року . Як вбачається з копії свідоцтва про право власності на житло від 17.11.1997 року [NUMBER] [PERSON] та [PERSON] належала на праві спільної сумісної власності квартира [ADDRESS] . [INFO] померла [PERSON] . Спадкоємцям після смерті [PERSON] є її донька [PERSON] , син [PERSON] та її чоловік [PERSON] . [INFO] помер [PERSON] . [INFO] помер [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про встановлення батьківства виданого Комінтернівським відділом реєстрації актів громадянського стану 12 січня 1995 року , [PERSON] визнаний батьком дитини [PERSON] , яка народилася [INFO] у [PERSON] , актовий запис №12. Як вбачається з актового запису про народження №12 [PERSON] підставою запису відомостей про батька є актовий запис про встановлення батьківства №2 від 12.01.1995 року. Відповідно до рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 27 червня 2019 року .яке не набрало законної сили , за [PERSON] визнано право власності на Ѕ частку квартири [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті [INFO] батька [PERSON] . З копії спадкової справи наданої на запит суду Четвертою Харківською Міською державною нотаріальною конторою встановлено, що після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] заведена спадкова справа №161/2017. З заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] до нотаріальної контори 25.02.2017 року звернувся її чоловік [PERSON] . Син [PERSON] 25.02.2017 року надав до нотаріальної контори нотаріально посвідчену заяву про відмову у прийнятті спадщини після смерті його матері [PERSON] . 30.03.2018 року [PERSON] надала до нотаріальної контори заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті її матері [PERSON] . Постановою державного нотаріуса Четвертої Харківської державної нотаріальної контори від 03.04.2018 року [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті матері [PERSON] , в зв,язку з тим, що на час відкриття спадщини вона не була зареєстрована разом зі спадкодавцем та не подала заяву про прийняття спадщини за законом у встановлений законом строк . За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України). Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України). Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідно до статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи. Згідно зі статтею 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Статтею 1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно з ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку,встановленого ст.1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець зобов`язаний з`явитися до нотаріуса особисто. Він повинен пред`явити документ, що підтверджує його особу, а також свідоцтво про смерть спадкодавця, щоб нотаріус зміг встановити час відкриття спадщини. Також спадкоємець повинен повідомити нотаріуса про місце відкриття спадщини та про наявність інших спадкоємців (якщо йому про це відомо) незалежно від того, прийняли вони спадщину фактично або зобов`язані для її прийняття подати заяву про прийняття спадщини до нотаріуса. Гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на справедливий суд включає в себе принцип доступу до суду, ефективність якого обумовлюється тим, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду за вирішенням певного питання, і що держава не повинна чинити правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права. Принцип «пропорційності» тісно пов`язаний із принципом верховенства права: принцип верховенства права є фундаментом, на якому базується принцип «пропорційності», натомість принцип «пропорційності» є умовою реалізації принципу верховенства права і водночас його необхідним наслідком. Судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності. Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. У житі державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети. Відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Аналіз статті 1301 ЦК України дозволяє стверджувати, що до інших випадків, які встановлені законом, відноситься, зокрема, визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб. Тлумачення статті 1273 ЦК України свідчить, що відмова від прийняття спадщини може бути здійснена протягом строку, встановленого законом для прийняття спадщини. Право на відмову від прийняття спадщини існує у спадкоємця лише в межах строку, встановленого для прийняття спадщини, після спливу якого відмова не допускається і продовження (поновлення) якого законом не передбачено. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття. Як свідчать матеріали справи, [PERSON] до Четвертої Харківської державної нотаріальної контори надав нотаріально посвідчену заяву про відмову у прийняття спадщини після смерті його матері [PERSON] . Своїм підписом під текстом заяви підтвердив факт , що зміст документа та його правові наслідки йому зрозумілі і тлумачаться ним однозначно . Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що з померлим [PERSON] у неї були відносини , від яких [INFO] народилася донька [PERSON] Померлий [PERSON] завжди допомагав їй та їх доньці , приділяв увагу . [PERSON] є прийомним сином померлого [PERSON] . Відтак, враховуючи встановлені обставини справи, підстави для визнання недійсною відмови від спадщини відсутні. Належні, допустимі, достовірні та достатні докази для підтвердження введення спадкодавця [PERSON] в оману під час написання заяви про відмову від прийняття спадщини , матеріали справи не містять та позивачем не надано в обґрунтування своїх позовних вимог. Відповідно до частини першої статті 76, частини першої статті доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи вищевикладене, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог . На підставі викладеного,

Outcome: dismissed