Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-01 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить суд припинити примусове стягнення аліментів на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] в твердій грошовій сумі у розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, яке здійснюється на підставі рішення Любашівського районного суду Одеської області від 13.02.2020 року (справа №507/1216/19, провадження 2/507/40/2020). В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що з 28.10.2006 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від шлюбу у сторін народилися діти: донька [PERSON] , [INFO] та син [PERSON] , [INFO] . Рішенням Любашівського районного суду Одеської області від 13.02.2020 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] в твердій грошовій сумі у розмірі по 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину щомісячно, починаючи стягнення з 15.10.2019 року і до повноліття дітей. Позивач зазначає, що неповнолітня донька [PERSON] , [INFO] проживає разом з нею та знаходиться на її утриманні, що підтверджується довідкою Доброславської селищної ради Одеського (Лиманського) району Одеської області від 26.02.2021 року. 12.08.2020 року Комінтернівським районним судом Одеської області видано судовий наказ, яким стягнуто з [PERSON] , [INFO] на користь [PERSON] , [INFO] аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] у розмірі ј частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 27.07.2020 року і до досягнення дитиною повноліття. Зазначене стало підставою для звернення до суду з позовом про припинення примусового стягнення аліментів на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , яка проживає разом з позивачем та знаходиться на її утриманні. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу головуючим у справі визначено суддю Литвинюк А.В. Ухвалою судді Комінтернівського районного суду Одеської області Литвинюк А.В. від 14.04.2021 року було прийнято позов до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі. Розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами у справі у строки, передбачені ст.275 ЦПК України з повідомленням (викликом) учасників справи. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.ст.128-130 ЦПК України. Позивач [PERSON] до судового засідання не з`явилася, надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, проте надав відзив на позовну заяву та просив суд затвердити мирову угоду від 11.05.2021 року про закриття виконавчого провадження про примусове стягнення з [PERSON] , [INFO] аліментів на утримання неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] у розмірі по 50% прожиткового мінімуму на кожну дитину щомісячно, а також закрити виконавче провадження про примусове стягнення з [PERSON] , [INFO] аліментів на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] у розмірі ј від усіх видів заробітку (доходів), але не менше 50% розміру прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно. Проте зазначена мирова угода не містить підпису позивача [PERSON] , що унеможливлює її затвердження. 02.06.2021 року позивач [PERSON] надала до суду письмові пояснення на відзив, в яких зазначила, що заперечує проти укладання мирової угоди, підтримала свої позовні вимоги та просила суд припинити примусове стягнення аліментів на підставі виконавчого листа №507/1216/19 від 13.02.2020 року виданого Любашівським районним судом Одеської області про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] в частині стягнення на неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] у твердій грошовій сумі в розмірі 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 04.06.2020 року до повноліття дитини, а саме до [INFO] . 02.06.2021 року від відповідача [PERSON] надійшла заява, в якій проти задоволення позову не заперечує та просить розглядати справу у його відсутність. Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Згідно ч.1 ст.206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Ч.4 ст.206 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи, що від позивача та відповідача надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності, а також у зв`язку з тим, що позивач підтримує позовні вимоги, а відповідач позов визнав, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності належним чином повідомленого позивача та належним чином повідомленого відповідача, на підставі наявних у суду матеріалів. На підставі ч.3 ст.211, ч.2 ст.247 ЦПК України справа слухається у відсутність сторін без фіксування судового процесу технічними засобами. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст.ст.81,83 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. На підставі ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. В судовому засіданні встановлено, що з 28.10.2006 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу у сторін народилися діти: донька [PERSON] , [INFO] та син [PERSON] , [INFO] . Рішенням Любашівського районного суду Одеської області від 18.01.2016 року шлюб між сторонами було розірвано. Після розірвання шлюбу діти проживали з відповідачем і знаходились на його утриманні, у зв`язку з чим рішенням Любашівського районного суду Одеської області від 13.02.2020 року стягнуто з [PERSON] , [INFO] на користь [PERSON] , [INFO] аліменти на утримання [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] в твердій грошовій сумі у розмірі по 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину щомісячно, починаючи стягнення з 15.10.2019 року і до повноліття дітей. Згодом, неповнолітня донька [PERSON] , [INFO] почала проживати разом з матір`ю, що підтверджується довідкою Доброславської селищної ради Одеського (Лиманського) району Одеської області від 26.02.2021 року. 12.08.2020 року Комінтернівським районним судом Одеської області видано судовий наказ, яким стягнуто з [PERSON] , [INFO] на користь [PERSON] , [INFO] аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] у розмірі ј частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 27.07.2020 року і до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до ч.ч.1,2 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789 ХІІ(78912) від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умови життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно з ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей. В усіх діях щодо дітей незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. У ст.18 Конвенції про права дитини зазначено про необхідність докладання всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної і однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно ч.ч.7-8 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язку щодо дитини. За змістом ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються в частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ч.3 ст.181 СК України). Ч.1 ст. 82 СК України визначено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до п.3 ч.2 ст.18 СК України способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є припинення правовідношення, а також його анулювання. Відповідно до п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» право на звернення до суду із заявою про стягнення аліментів і відповідно, право на отримання аліментів має той з батьків, з ким проживає дитина. У відповідності до положень ст.273 СК України, якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати. Суд може звільнити від сплати аліментів осіб, зазначених у Сімейному кодексі України; статтях 267 - 271 цього Кодексу, за наявності інших обставин, що мають істотне значення. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст.192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження, а відсутність імперативної заборони на припинення виплати аліментів відповідно до положень ст.273 СК України має на меті скасування їх присудження. Аналіз фактичних обставин справи і зібраних у справі доказів свідчить про те, що на час ухвалення судового рішення Любашівським районним судом Одеської області від 13.02.2020 року [PERSON] , дійсно проживала разом з батьком [PERSON] та знаходилася на його матеріальному утриманні. Проте, на даний час вона виявила бажання проживати разом з матір`ю [PERSON] , що підтверджується довідкою Доброславської селищної ради Одеського (Лиманського) району Одеської області від 26.02.2021 року. Відповідно до §54 рішення ЄСПЛ від 07.12.2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27.11.1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. У рішенні ЄСПЛ від 11.07.2017 року заява № 2091/13 у справі «М.С. проти України» йдеться про визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками. У згаданому рішенні ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання й у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. Зважаючи на те, що на даний час [PERSON] проживає разом зі своєю матір`ю [PERSON] та знаходиться на її утриманні, що підтверджується наявними у справі доказами, враховуючи загальні принципи регулювання сімейних відносин та способи захисту сімейних прав, суд приходить до висновку, що існують підстави для звільнення [PERSON] від сплати аліментів на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] та припинення примусового стягнення аліментів на її утримання на підставі рішення Любашівського районного суду Одеської області від 13.02.2020 року (справа №507/1216/19, провадження 2/507/40/2020). На думку суду, звільнення матері, з якою проживає дитина, від обов`язку сплачувати аліменти на утримання цієї дитини на користь батька, відповідає інтересам дитини. За вказаних обставин, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про припинення стягнення аліментів на утримання доньки [PERSON] , у зв`язку зі зміною проживання дитини підлягають задоволенню з дня набрання рішенням законної сили. Відповідно до ст.141 ЦПК України, якщо сторону на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Враховуючи те, що у відповідності до п.3 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір» позивач звільнена від сплати судового збору, необхідно оплату на користь держави судових витрат в розмірі 908,00 гривень покласти на відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved