Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-29 00:00:00

Позивач звернулася до суду з зазначеним позовом в обгрунтування якого вказує, що 14 травня 2014 року вона дала в борг відповідачу 6 291 доларів США ( сума еквівалентна 160 420 грн.), які відповідач обіцяв повернути до 15 червня 2014 року. Взяті на себе зобов'язання відповідач [PERSON] не виконав, позику не повернув. Договірні відносини між сторонами підтверджено борговою розпискою від 14.05.2014 року. Просить стягнути з відповідача на свою користь борг у сумі 6 291 доларів США, що становить 160 420, 50 гривень та 9 625,23 гривень процентів річних та судові витрати. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги змінила в частині стягнення відсотків, а саме просила суд стягнути їх розмірі 4 625,23 грн. в решті позовні вимоги підтримала, надавши суду аналогічні пояснення до змісту позовної заяви . Відповідач в судовому засіданні змінені позовні вимоги визнав повністю та пояснив, що дійсно отримував відповідні грошові кошти в борг від позивача . Боргове зобов'язання ним не було виконано через відсутність коштів. Суд, вислухавши пояснення сторін, проаналізувавши письмові докази в справі, вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Встановлено, що спір між сторонами виник з договірних правовідносин. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Статтею 1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства і на умовах передбачених законом за загальними принципами міжнародного права. Нормами ст 41 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. У відповідності до ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори та інші правочини. Згідно зі ст.1046 ЦК України ,за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно з вимогами ч. 2 ст.1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно з правовою позицією, викладеною Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України у постанові від 18.09.2013 року по справі № 6-63цс13, застосування якої в силу ст.360-7 ЦПК України є обов'язковим, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. На підтвердження укладення договору позики позивачем представлено суду оригінал розписки, власноручно написаний відповідачем, про, що він сам зазначив у судовому засіданні, якою підтверджено факт отримання боржником грошей та волевиявлення боржника у визначений у розписці строк повернути отримані кошти (а.с.4). Зі змісту розписки вбачається, що саме між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики на суму 6 291 доларів США та відповідач зобов'язався до 15 червня 2014 року повернути отримані кошти (а.с.4). Зобов'язання, як зазначено у статті 526 ЦК України, має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно вимог ч.2 ст.530 ЦК України встановлено, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства Таким чином, підтвердженням передачі грошей та укладання договору позики є розписка сама по собі з викладеного слідує, що відповідач визнав факт написання розписки саме ним. При цьому протягом часу розгляду справи в суді відповідач не порушував питання про визнання цієї угоди недійсною. Судом встановлено і таке не оспорюється сторонами, що відповідач на даний час кошти не повернув. А наявність боргового документа у позивача згідно ст.545 ЦК також підтверджує той факт, що боржник не виконав свого зобов'язання. У Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року за № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зазначено, що згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. У зв'язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору. У разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533 ЦК. В ході судового розгляду встановлено, що позивач правомірно надала відповідачу позику в іноземній валюті (доларах США) а тому має право вимагати повернення вказаної позики у іноземній валюті. У порушення договору позики, відповідач своїх зобов'язань щодо повернення коштів позивачу згідно боргової розписки не виконав, чим порушує права позивача що підлягають захисту в судовому порядку, у зв'язку з чим з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума боргу в розмірі 6 291 дол. США (сума еквівалентна 160 420 грн.) та відсотки згідно вимог ст.625 ЦК України в сумі 4 625,23 грн. Питання судових витрат суд вирішує у відповідності до ст.88 ЦПК України.

Outcome: approved