Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-10 00:00:00

позивач звернулася до суду з означеним позовом, посилаючись на те, що їй на праві власності належить квартира, розташована за адресою: [ADDRESS]. У вказаній квартирі, окрім позивача та членів її сім`ї зареєстровано доньку позивача [PERSON], [INFO] та онуку позивача [PERSON], [INFO], які з 2005 року у квартирі не проживають, означеним житловим приміщенням не користуються, не приймають участі в утриманні житла, чим порушують права позивача. Тому, з посиланням на ст.ст.319, 391, 405 ЦК України просить усунути порушення її права власності зі сторони відповідачів, визнати відповідачів такими, що втратили право користування зазначеною квартирою та зняти відповідачів з реєстрації. У судовому засіданні позивач позов підтримала та просила його задовольнити. В обґрунтування позову послалася на те, що відповідачі, будучи зареєстрованими в квартирі порушують її права власності, оскільки не сплачують комунальні платежі. Не несуть витрат в утриманні житла. Комунальні послуги нараховуються з урахуванням проживання в квартирі відповідачів. Внаслідок реєстрації відповідачів в житловому приміщенні позивач не має можливості оформити субсидію для зменшення витрат на утримання квартири. Відповідачі у судове засідання не з'явилися, про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причини неявки суду не повідомили, заяв про розгляд справи за їх відсутності не надавали. Від третьої особи надійшло повідомлення про неналежність третьої особи у справі. Згідно з ч.1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З урахуванням зазначених положень закону та думки позивача, яка не заперечувала проти заочного розгляду справи, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 04 грудня 1998 року [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] передано у спільну сумісну власність квартиру розташовану за адресою: [ADDRESS] /а.с.9/. Також позивач 07 жовтня 2014 року набула у власність після смерті [PERSON] 2/15 частки в праві власності квартири /а.с.11/. У вказаній квартирі станом на 24 березня 2017 року зареєстровані: [PERSON]С, [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] При цьому, згідно з актами, складеними КП ЖЕО «ЖЕД-2» НМР, ТОВ «УК «КомЕнерго-Новомосковськ», інспектором ВРОГ ВК НМР в присутності мешканців житлового будинку 13 березня 2007 року, 05 вересня 2008 року, 03 червня 2009 року, 25 листопада 2015 року, 08 травня 2015 року, 10 лютого 2017 року, [PERSON], [PERSON] за адресою: [ADDRESS] з червня 2005 року не проживають. У відповідності до ст.ст.316, 317 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. За ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов'язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.322 ЦК України). Главою 25 ЦК України визначено підстави припинення права власності. За ст.355 ЦК України визначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до ст.358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном (ст.360 ЦК України). Згідно зі ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст.369 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Також, у відповідності до п.39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року, члени сімї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК України). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сімї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сімї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають. За ст.386 ЦК України визначено, що Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст.391 ЦК України). Позивачем дійсно підтверджено факт відсутності відповідачів в житловому приміщенні, розташованому за адресою: [ADDRESS] з червня 2005 року. Водночас, норми ст.405 ЦК України застосовуються лише у відносинах, пов`язаних з користуванням чужим майном та не можуть бути застосовані, як підстава для обмеження інших осіб в їх праві власності, шляхом позбавлення однієї із складових права власності права користування. Тобто норми глави 32 ЦК України не передбачають можливості усунення порушених прав власності шляхом позбавлення співвласника житлового приміщення права користування належним йому на праві спільної сумісної, чи спільної часткової власності майном, а тому в задоволенні позову в цій частині належить відмовити через неналежність способу захисту порушеного права, обраного позивачем. Також не підлягають задоволенню і вимоги позивача про зняття відповідачів з реєстраційного обліку через відсутність обґрунтування позову в цій частині, відсутність відмови органу, що на час розгляду справи здійснює постановку чи зняття осіб з реєстраційного обліку у вчиненні означеної дії, правових підстав для такого зняття як в добровільному, так і в примусовому порядку, передбачених законодавством України. Так, механізм здійснення реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування осіб в Україні, а також форми необхідних для цього документів станом на дату смерті спадкодавця встановлено Наказом Міністерства внутрішніх справ України «Про затвердження Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів» № 1077 від 22 листопада 2012 року. Зняття з реєстраційного обліку місця проживання здійснюється органами, уповноваженими державою на вчинення таких дій. Доказів відмови відповідних органів у знятті відповідача з реєстраційного обліку суду не надано. Вирішуючи при ухваленні рішення питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд виходить з положень ст. 88 ЦПК України.

Outcome: dismissed