Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-14 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою, в якій зазначила, що їй на праві власності належить квартира за адресою: [ADDRESS]. За цією адресою зареєстрована відповідач. З червня 2012 року відповідач залишила вказану квартиру і по теперішній час в ній не проживає, спільно вони не мешкають. Добровільно відповідач відмовляється подати заяву про зняття з реєстрації. Просить суд визнати [PERSON] такою, що втратила право користування вказаною квартирою. Позивач в судове засідання не з'явилася, надала суду заяву про слухання справи у її відсутності, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити.. Відповідач в судове засідання не з'явився. Про день, час та місце слухання справи повідомлений належним чином. Відповідно до вимог ст. 224 ЦПК України, у випадку неявки до судового засідання відповідача, належним чином повідомленого та такого, що не повідомив про причини неявки, суд може прийняти заочне рішення на підставі доказів, що маються в справі, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд вважає, можливим розглянути справу з постановленням заочного рішення в порядку с т. ст. 224-225 ЦПК України. Суд дослідивши матеріали справ, вивчивши законодавство, що регулює спірні правовідносини встановив наступне. Згідно договору купівлі-продажу квартири від 17 лютого 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Селидівського міського нотаріального округу, [PERSON] придбала квартиру за адресою: [ADDRESS]. Згідно Витягу про державну реєстрацію прав Селидівського БТІ від 20.02.2012 року квартира за адресою: [ADDRESS] - належить [PERSON] на праві приватної власності з часткою 1/1. Згідно довідки КП «СЕЗ м. Селидове» від 17.12.2013 року в квартирі за адресою: [ADDRESS], проживає [PERSON], 1983 року народження. Згідно акту про не проживання від 13.01.2014 року в квартирі за адресою: [ADDRESS], зареєстрована [PERSON], 1983 року народження, але не проживає в ній з 13 червня 2012 року. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно частини 1 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до частини 4 статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Статтею 191 ЖК України закріплено, що житлові спори вирішуються відповідно до закону. Відповідно до частини 1 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України, з урахуванням вимог ст. 405 ЦК України, за якими члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням у обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ч. 8. ст. 8 ЦПК України якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини, (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія закону). Суд вивчивши матеріали справи, оцінивши представлені в силу ст. 60 ЦПК України докази, законодавство, що регулює спірні правовідносини, дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню, оскільки відповідач не проживає у житловому приміщенні понад один рік.

Outcome: approved