Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-08 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом, мотивуючи тим, що в жовтні 2019 року вона з метою купівлі автомобіля бувшого в користуванні знайшла на загально відомому інтернет сайті рекламних оголошень ОЛХ оголошення з пропозицією продажу автомобіля марки Peugeot, моделі 3008, 2011 року випуску. Позивач зателефонувала за вказаним номером, який був зазначений на сайті, за яким їй повідомили про автомобіль та умови його придбання. Як з`ясувалося даний автомобіль знаходиться за межами території України, а саме на території Польської Республіки і для оформлення відповідних документів Відповідач приїде в м. Івано-Франківськ, куди згодом і прибув. Так, 02 листопада 2019 року після усної розмови відносно документування операцій по придбанню автомобіля в м. Івано-Франківську між [PERSON] та [PERSON] укладено попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу б/н, який набув чинності в день його підписання і діє до виконання взятих на себе зобов`язань за цим Договором. Згідно умов Попереднього договору Відповідач зобов`язався у майбутньому, не пізніше 02.02.20 р. укласти основний договір купівлі-продажу т/з включаючи умови обумовлені попереднім договором, який Відповідач зобов`язався придбати у третіх осіб для його відчуження Позивачу за Основним договором. Відповіднодо п.1.3 Попереднього договору, основний договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти основний договір і прийняти пропозиції другою стороною. В п. 1.5. Попереднього договору прописано зобов`язання укласти Основний договір щодо придбання Позивачем вказаного вище автотранспортного засобу до 02.02.2020 р. при умові повного виконання п. 2.1. цього Попереднього договору. У тому числі, Сторони визначили, що Попередній договір діє протягом 90 календарних днів з 02.11.19р. по 01.03.20р. (п. 1.9. Розділ «Предмет договору» Попереднього договору), що суперечить вимогам ст. 635 ЦК України. В такому випадку кінцевим терміном укладання Основного договору з урахуванням вимог ст. 635 ЦК України та п. 1.5. Попереднього договору є 02.02.20 рік. Також, відповідно до п. 1.6. Попереднього договору було погоджено істотні умови Основного договору, за яким продавець зобов`язався передати майно у власність покупця, а покупець зобов`язується прийняти майно і оплатити його ціну в сумі 215210,00 грн., що еквівалентно 7810 Євро по курсу НБУ станом на 02.11.19р. Вказаним п. 2.1. Попереднього договору передбачається, що на підтвердження дійсних намірів Сторін в укладанні Основного договору Позивач передає Відповідачу грошові кошти в розмірі 82667.00 грн., що еквівалентно 3000 євро по курсу НБУ станом на 02.11.19р., та відповідно до п. 2.2. Попереднього договору розцінюється як аванс за Основним договором, а при оформленні Основного договору сума, що підлягає передачі Позивачем Відповідачу, буде зменшена на суму, яка передана за цим договором. Того ж дня, 02.11.19р. Позивач передала, а Відповідач отримав кошти в розмірі 82667.00 грн., що еквівалентно 3000 євро по курсу НБУ станом на 02.11.19р., та підтверджується підписом Відповідача під цим Договором. Отже, Позивач свої зобов`язання за умовами п. 2.1. Попереднього договору купівлі-продажу т/з від 02.11.2019р. виконала належним чином та в повному обсязі, а Відповідач 02.11.19р. зобов`язаний був приступити до виконання своїх зобов`язань за Попереднім договором, а саме: придбати автомобіль у третіх осіб для його відчуження Позивачу за Основним договором. Однак, як зазначає Позивач, не зважаючи на авансовий внесок в сумі 82667,00 грн., Відповідач транспортний засіб не надав, пропозиція про укладання договору купівлі-продажу т/з чи проект Основного договору їй не надходили, Основний договір купівлі-продажу т/з Сторонами не укладався. Отже, у Відповідача не було підстав не розпочинати роботу, а розпочату роботу зупинити, або притримати результат роботи, чим Відповідач порушив свої зобов`язання визначені п. 1.1.-1.3.,1.5. Попереднього договору. Позивач намагалась врегулювати відносини з відповідачем мирним шляхом, однак на телефонні дзвінки не відповідав, спроби зустрітись з ним не дали результатів. Отже, основний договір сторонами не укладений з вини відповідача. Згідно листа-відповідь Головного сервісного центру МВС від 21.08.2020р. № 31/1071аз інформація про реєстраційні дії транспортного засобу марки Peugeot, модель 3008, 2011 р.в., номер кузова [NUMBER] в Єдиному державному реєстрі транспортних засобів (далі - ЄДР ТЗ) станом на 25.08.20р. відсутня. Також в ЄДР ТЗ відсутня інформація про транспортні засоби, які зареєстровані за Відповідачем. За п. 2.4. Попереднього договору, у разі невиконання договірних зобов`язань у визначений цим договором термін - 02.02.20р. Відповідач (Продавець) зобов`язується протягом 3-х банківських днів (з 03 (Понеділок) по 5 (Середа) лютого 2020р.) повернути Позивачу (Покупцю) всі отримані кошти, а саме: 82667,00 грн. (вісімдесят дві тисячі шістсот шістдесят сім гривень 00 коп.), що еквівалентно 3000 євро по курсу НБУ станом на 02.11.19р. Зазначає, що відповідач по своїй вині договірні зобов`язання не виконав, а їх виконання станом на даний час не можливе, оскільки у відповідності до ч. 3 ст 635 ЦК України договірні зобов`язання за Попереднім договором купівлі-продажу транспортного засобу від 02.11.19р. припинилися - 02.02.20р. у зв`язку з чим відповідно до п.2.4. Попереднього договору, ч. 2 ст. 636 ЦК України Відповідач зобов`язаний був по 05.02.20р. повернути Позивачу всі отримані кошти, а саме: 82667,00 грн., що еквівалентно 3000 евро по курсу НБУ станом на 02.11.19р. Окрім того, позивачем зазначається, що неправдивим відносно позивача, як споживача, є умова п.1.5 та п.1.9 оспорюваного попереднього договору щодо дати укладання основного договору до 02.02.20 року та термін дії спірного попереднього договору до 01.03.20 року (90 календарних днів), що надає право продавцю (відповідачу) на власний розсуд визначити строки придбання автомобіля та його відчуження покупцю (позивачу) за основним договором, та ставить позивача, як покупця, у невигідні умови. Також попередній договір не передбачає відповідальності продавця за порушення умов попереднього договору, що є обмеженням права споживача. Окрім того кінцевий термін укладення основного договору 02.02.19 року, порушує права позивача, як споживача, оскільки укладаючи зазначений попередній договір вона розраховувала на отримання автомобіля відразу, а не протягом 3-х місяців. Вважає, що попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу від 02.11.19р. є не виконаним з вини Відповідача, укладений з порушенням вимог Закону України «Про захист прав споживачів», не відповідає вимогам законодавства України, порушує права Позивача, є несправедливим та таким, що порушує принцип добросовісності, що є підставою для визнання його недійсним (нікчемним) та для застосовується до Відповідача правових наслідків недійсності правочину, які наведено у ст. 216 ЦК України. Позивачем зазначається, що внаслідок неправомірних дій відповідача їй завдано моральну шкоду у зв`язку з неправомірною поведінкою Відповідача, що призвело Позивача до тривалих моральних переживань, та оцінює Позивач завдану моральну шкоду в розмірі 40000,00 грн., яку просить стягнути з Відповідача. Крім того, просить суд стягнути з відповідача суму заборгованості в розмірі 82 667,00 грн., інфляційні втрати в розмірі 3889,38 грн., 3% річних в сумі 1741,42 грн. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав з підстави викладених в позовній заяві. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстави викладених в позовній заяві. Свідок [PERSON] в судовому засіданні суду пояснила, що вона була присутня, коли її сестра [PERSON] передавала кошти [PERSON] на придбання автомобіля в сумі 3000 Євро, зазначені кошти були передані в якості авансу. Відповідач у встановлений судом в ухвалі строк відзив на позов не подав. Судові повістки-повідомлення повернулись із зазначенням «За закінченням терміну зберігання». Іншими належними даними про місце перебування чи роботи відповідача суд не володіє. Крім того, повідомлення відповідача було здійснено на підставі ч. 11 ст. 128 ЦПК України шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі «Судова влада» на веб-сайті Івано-Франківського міського суду. Тому суд вважає відповідача належно сповіщеним про розгляд справи.З урахуванням положень ст. 280 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Вислухавши пояснення позивача, її представника та свідка, дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступного. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. 02.11.2019 року між [PERSON] та [PERSON] укладено попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу. П.1.1 Попереднього Договору купівлі-продажу транспортного засобу від 02.11.2019 року передбачено, що сторони зобов`язались протягом терміну укласти договір купівлі-продажу транспортного засобу (далі - Основний договір) на умовах, установлених цих договором. Відповідно до п.1.2 зазначеного вище Договору транспортний засіб (далі - Майно), яке є предметом Основного договору, має такі ідентифікаційні ознаки і характерні особливості: п.1.2.1 вид транспортного засобу: легковий; 1.2.2 марка: Peugeot; 1.2.3: Модель 3008; 1.2.4. Колір: червоний; 1.2.5. рік випуску: 2011; 1.2.6.Номер кузова: [NUMBER] ; 1.2.7 Обсяг двигуна: 1560 см3 (82 кВт.112 к.с.); 1.2.8. пробіг 156 000 км.; 1.2.9. Опис технічного стану авто повністю справне, відповідає всім заявленим критеріям; Згідно п.1.3 Основний договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти Основний договір і прийняття пропозиції другою стороною. Пунктом 1.5 Попереднього Договору купівлі-продажу транспортного засобу від 02.11.2019 року передбачено, що сторони зобов`язуються укласти Основний договір до 02.02.2020 року. Також, відповідно до п. 1.6. зазначеного вище договору, між сторонами було погоджено істотні умови Основного договору, за ким продавець зобов`язується передати майно у власність покупця, а покупець зобов`язується прийняти майно і оплатити його ціну в сумі 215 210,00 грн., що еквівалентно 7810 Євро по курсу НБУ станом на 02.11.19р. Відповідно до 1.9 попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу від 02.11.2019 року діє протягом 90 календарних днів. Вказаним п. 2.1. Попереднього договору передбачено, що на підтвердження дійсних намірів Сторін в укладанні Основного договору Покупець передає Продавцю грошові кошти в розмірі 82667.00 грн. (вісімдесят дві тисячі шістсот шістдесят сім гривень 00 коп.), що еквівалентно 3000 євро по курсу НБУ станом на 02.11.19р., а продавець своїм підписом під цим договором підтверджує отримання таких коштів. Відповідно до п. 2.2. Попереднього договору зазначена вище сума розцінюється сторонами, як аванс за Основним договором, а при оформленні Основного договору сума, що підлягає передачі Позивачем Відповідачу, буде зменшена на суму, яка передана за цим договором. Згідно п.2.4 Попереднього Договору купівлі-продажу транспортного засобу від 02.11.2019 року передбачено, що якщо до закінчення терміну, в який Сторони мають укласти Основний договір, одна із сторін не направить проект такого договору другій, або транспортний засіб не буде у порядку та стані визначеним цим договором в такому випадку продавець зобов`язується протягом 3-х банківських днів повернути Покупцю всі отримані за цим договором кошти. Додатком №1 до Договору попередньої купівлі-продажу авто погоджено сторонами модель транспортного засобу та її специфікація. 02.07.2020 року представником [PERSON] - адвокатом Федів І.І. було направлено [PERSON] лист-вимогу про повернення коштів отриманих за попереднім договором про купівлю-продаж транспортного засобу б/н 02.11.2019 року. 19.08.2020 року представником [PERSON] - адвокатом Федів І.І. було направлено [PERSON] повторно заяву-претензію про повернення коштів отриманих за попереднім договором про купівлю-продаж транспортного засобу б/н 02.11.2019 року та розірвання попереднього договору б/н від 02.11.2019 року. Відповідно до інформаційної довідки наданої першим заступником начальника Смольянінов Ю. Головного сервісного центру МВС від 26.08.2020 року №31/1071аз, вбачається, що інформація про реєстраційні дії транспортного засобу марки Peugeot, модель 3008, 2011 р.в., номер кузова [NUMBER] в Єдиному державному реєстрі транспортних засобів (далі - ЄДР ТЗ) станом на 25.08.20 р. відсутня. Також в ЄДР ТЗ відсутня інформація про транспортні засоби, які зареєстровані за [PERSON] . Відповідно до положень статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Згідно з положеннями ч.ч. 2,3 ст. 635 ЦК України сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Відповідно дост. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Недотримання цієї вимоги є підставою недійсності правочину, відповідно дост. 215 ЦК України. Відповідно до ч.1ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. При зверненні до суду із позовом про захист прав споживача, визнання попереднього договору купівлі-продажу транспортного засобу недійсним, стягнення авансового платежу та відшкодування матеріальних збитків і моральної шкоди позивач посилається на порушення прав [PERSON] , які регулюються Законом України «Про захист прав споживачів», оскільки на думку позивача, у зв`язку з укладенням Попереднього Договору купівлі-продажу транспортного засобу від 02.11.2019 року між сторонами виникли правовідносини, які регулюють (окрім положень Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку) Законом України «Про захист прав споживачів», так як вказаний Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт в послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживача, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживача. Згідно Закону України «Про захист прав споживачів» він регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Як зазначається позивачем пунктом 2 ч.1 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачі» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь яку діяльність, що вводить споживача в оману або є агресивно, п.п.1,3 ч.2 ст.19 зазначеного Закону передбачено, що якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно, зокрема, основних характеристик продукції, таких як: її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, гарантійне обслуговування, метод і дата виготовлення або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг. В той же час, в п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що споживачем, права якого захищаються на підставі Закону, є лише громадянин (фізична особа), котрий придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити товари (роботи, послуги) для власних побутових потреб. Закон регулює відносини споживача з підприємством, установою, організацією чи громадянином-підприємцем, які виготовляють та продають товари, виконують роботи і надають послуги, незалежно від форм власності та організаційних форм підприємництва. На відносини по виготовленню та продажу товарів, виконанню робіт і наданню послуг громадянином, який не є підприємцем, а також на випадки придбання товарів, користування послугами громадянином лише для підприємницької діяльності або підприємствами, установами, організаціями дія цього Закону не поширюється. Таким чином, як встановлено судом, [PERSON] уклав договір як фізична особа, відтак, суд вважає що на правовідносини, які виникли між сторонами не підпадає дія Закону України «Про захист прав споживачів», а наявність підписаного обома сторонами попереднього договору купівлі-продажу транспортного засобу від 02.11.2019 року свідчить про те, що обидва його учасники бажали укласти договір та розуміли його, і таке укладення відповідало внутрішній волі сторін та жодна з них не була примушена до укладення такого договору. Відтак, волевиявлення позивача було вільним і відповідало його внутрішній волі. Відповідно до умов попереднього договору купівлі-продажу транспортного засобу від 02.11.219 року, позивач сплатила відповідачу грошові кошти у розмірі 82 667,00 грн., які сторони визначили як аванс (п.2.2). Відповідно до ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобовязання і на забезпечення його виконання. Частиною 1 ст. 571 ЦК України передбачено, що якщо порушення зобов`язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора. Якщо порушення зобов`язання сталося з вини кредитора, він зобов`язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості. Згідно із ч. 2 ст. 570 ЦК України, якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Враховуючи вищевикладене, правила ст. 571 ЦК України про залишення завдатку особі, яка його одержала, застосовується тоді, коли між сторонами укладений договір, проте, він не виконується з вини когось зі сторін договору. У випадку, коли сторони домовились укласти договір, але не оформили його у встановленому у законі порядку, сплачені в рахунок майбутнього договору суми є авансом, який підлягає поверненню у тому самому розмірі, в якому він був переданий незалежно від того, з вини з якої із сторін не відбулася угода. Зазначеного висновку дійшов також Верховний Суд України в своєму рішенні від 18.02.2009 року у справі № 6-23108св08. Таким чином, авансом є грошова сума, яку перераховують згідно з договором наперед у рахунок майбутніх розрахунків за товари (роботи, послуги), які мають бути отримані (виконані, надані). Тобто у разі невиконання зобовязання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося, аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила. Матеріали справи свідчать про те, що основний договір між сторонами у строк визначений попереднім договором укладений не був, укладання основного договору між сторонами в майбутньому неможливо, оскільки термін дії попереднього договору закінчився. За таких обставин користування відповідачем коштами, які сплатила позивачка, як аванс, є безпідставними. Враховуючи те, що на Попередньому Договорі купівлі-продажу транспортного засобу від 02.11.2019 року містяться підписи сторін, пунктом 6.1 даного договору передбачено, що він вважається укладеним з моменту підписання Сторонами і діє до виконання взятих Сторонами на себе зобов`язань, а в п.2.1 міститься посилання на те, що продавець своїм підписом під цим договором підтверджує отримання коштів в сумі 82 667,00 грн., суд вважає доведеним той факт, що [PERSON] було отримано від [PERSON] грошові кошти в сумі 82 667,00 грн. згідно з умовами передбаченими Попереднім Договором купівлі-продажу транспортного засобу від 02.11.2019 року, отже позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Вирішуючи питання щодо можливості нарахування інфляційних втрат та 3 % річних у справі, суд виходить з наступного. Частиною другою статті 625 ЦК України визначено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати, та 3 % річних від простроченої суми. Виходячи із системного аналізу вимог чинного законодавства аванс (попередня оплата) - це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а є сумою, що перераховується згідно з договором наперед, у рахунок майбутніх розрахунків, зокрема, за товар який має бути поставлений, за роботи, які мають бути виконані. При цьому аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила, лише у випадку невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося (висновок про застосування норм права, викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21 лютого 2018 року у справі № 910/12382/17). Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному, заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. Відповідно до встановлених судом обставин справи, за змістом статті 625 ЦК України, яка регулює відповідальність за порушення грошового зобов`язання, стягувана позивачем з відповідача сума інфляційних втрат та 3 % річних від несплаченої (неповернутої) суми попередньої оплати є відповідальністю сторони договору за допущене нею правопорушення. Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19). За змістом статей 509, 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, висловленими у постановах від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18) та від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18). В силу положень статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. У відповідача виникло грошове зобов`язання перед позивачем, розмір якого підтверджується, зокрема, підписаним сторонами Попереднім Договором купівлі-продажу транспортного засобу від 02.11.2019року. Слід зазначити, що стаття 625 розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги п`ятої ЦК України та визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Приписи розділу І книги п`ятої ЦК України поширюють свою дію на всі види грошових зобов`язань, у тому числі як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги п`ятої ЦК України), так і на недоговірні зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги п`ятої цього Кодексу). При цьому у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Не є таким винятком із загального правила випадок, коли покупець має право вимагати повернення суми попередньої оплати на підставі частини другої статті 693 ЦК України. З огляду на таку юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія положень частини другої статі 625 ЦК України. Порядок індексації грошових коштів для цілей застосування статті 625 ЦК України визначається із застосуванням індексу споживчих цін (індексу інфляції) за офіційними даними Державного комітету статистики України у відповідний місяць прострочення боржника як результат множення грошового доходу на величину приросту споживчих цін за певний період, поділену на 100 відсотків (абзац п`ятий пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078 «Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення»). Таким чином, за змістом норми ч. 2 ст. 625 ЦК України закону, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. З огляду на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 07 червня 2017 року у справі № 6-282цс17 та Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 (провадження № 12-14гс18) зазначила, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі. Оскільки [PERSON] не повернутий авансовий платіж, який був сплачений [PERSON] згідно Попереднього Договору купівлі-продажу транспортного засобу від 02.11.2019 року, відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України з [PERSON] на користь позивача [PERSON] слід стягнути інфляційні втрати за період з 06.02.2020 року по 19.10.2020 року у розмірі 2 083,21 грн., виходячи з наступного розрахунку (84 750,21 (82 667,00 х 102,52 ( індекс інфляції за період з лютого 2020 року по жовтень 2020 року) - 82 667,00). Окрім того на користь позивача підлягає стягненню 3% річних у розмірі 1 741,43 грн., виходячи з наступного розрахунку ((06.02.2020 - 19.10.2020)(257 дні) 82 667,00 грн.х 3 : 100: 365 х 257)). Щодо позовної вимоги позивача про відшкодування заподіяної моральної шкоди слід зазначити наступне. Поняття моральної (немайнової) шкоди і порядок її відшкодування визначається статті 23 ЦК України. Зокрема, підставами для відшкодування моральної шкоди можуть бути порушення майнових, особистих немайнових прав особи, а також зобов`язань у випадках, передбачених договором або законом. Спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; у випадках, передбачених Цивільним кодексом та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Позивач у позовній заяві посилається на те, що вона внаслідок неправомірних дій відповідача зазнала нервових страждань, які вона та її родина потерпає на даний час. Гроші відірвані від сім`ї, частина яких була запозичена у родичів і борги треба віддавати. Порушився звичайний ритм її життя, що також відображається на загальному стані її здоров`я. Між сторонами виникли зобов`язальні правовідносини на підставі договору. Отже, правовідносини, що існують між сторонами, є зобов`язальними. У разі порушення зобов`язання моральна шкода може відшкодовуватися лише тоді, якщо це встановлено договором або законом (ст. 611 ЦК України). Відтак вимога про стягнення моральної шкоди у розмірі 40000 грн. задоволенню не підлягає. Відповідно до ч.1. ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому з відповідача слід стягнути на користь позивача понесені судові витрати у розмірі 864.91 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial