Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-28 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою до відповідачів про стягнення боргу зазначаючи, що 20.01.2015 між нею та [PERSON] укладено договір позики, за умовами якого позивач передала, а відповідач [PERSON] отримала 14 000 гривень, які зобов'язалася повернути в строк до 25 листопада 2015 року, на підтвердження передачі коштів останньою складено письмову розписку. В обумовлений договором позики строк грошові кошти не повернуто, тому позивач звернувся до суду із вказаним позовом. На переконання позивача, відповідачі мають солідарно відповідати за договором позики, оскільки на момент його укладення вони перебували у зареєстрованому шлюбі, а позика, з урахуванням вищевказаного, використана в інтересах сім'ї, тому просив суд стягнути солідарно з відповідачів борг за договором позики від 25.11.2015 в розмірі 14\~000 грн. та стягнути сплачений при подачі позову до суду судовий збір в сумі 704,80 грн. Ухвалою суду від 28.08.2018 по справі відкрито провадження. Позивач в судовому засіданні на позовних вимогах наполягала, з підстав, зазначених у позові, не заперечувала проти винесення заочного рішення. Відповідачі [PERSON], [PERSON] в судове засідання не з'явилися, повідомлялися про дати, час та місце розгляду справи шляхом спрямування на адресу їх зареєстрованого місця проживання судових повісток, а також шляхом розміщення виклику у судове засідання на офіційному веб-сайті судової влади України. Оскільки позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, а відповідачі належним чином повідомлені про день та час розгляду справи, повторно в судове засідання не з'явилися, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, суд дійшов до наступних висновків. Частинами 1-4 статті 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. За положеннями частин 1, 2 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Судом встановлено, що 20.01.2015 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, за умовами якого позивач передала, а відповідач [PERSON] отримала 14 000 гривень, які зобов'язалася повернути в строк до 25 листопада 2015 року, на підтвердження передачі коштів останньою складено письмову розписку, копія якої наявна в матеріалах справи (а.с. 5). У відповідності зі статтею 1046 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу незалежно від найменування документа і на підставі установлених результатів зробити відповідні правові висновки. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошових коштів із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15. Виходячи з наведеного суд вважає позовну заяву обґрунтованою в частині виникнення обов'язку відповідача [PERSON] по сплаті боргу за вищевказаною розпискою. Перевіряючи обґрунтованість позовної заяви про солідарне стягнення боргу за розпискою з відповідачів [PERSON], [PERSON] які є подружжям, суд виходить з наступного. У статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) зазначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Майном як особливим об'єктом вважається окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки (частина перша статті 190 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. У частині четвертій статті 65 СК України встановлено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то цивільні права та обов'язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Що стосується вимоги позивача про стягнення на її користь судового збору, то в даній частині вимога не підлягає задоволенню, оскільки в судовому засіданні встановлено, що позивачем при подачі позову до суду не сплачено судовий збір. З огляду на зазначене, суд вважає, що судовий збір підлягає стягненню з позивача. На підставі статей 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України, статей 60, 61, 65 СК України та

Outcome: approved