Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-25 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про припинення його права спільної часткової власності на частку у спільному майні та визнання права власності на 1/4 частку квартири. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що їй на праві спільної часткової власності на підставі рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 24 жовтня 2018 року належить 3/4 частини трьохкімнатної квартири [ADDRESS] , яку вона успадкувала після смерті чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] . Інша частина вказаної квартири в розмірі 1/4 частки належить відповідачу - [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 26 липня 2019 року виданого Смілянською державною нотаріальною конторою. Таким чином, сторонам на праві спільної часткової власності належить вказана квартира, при цьому, позивач зауважує, що розмір її частки значно більший ніж у відповідача, з яким остання не перебуває в будь-яких родинних відносинах. Позивач також зазначила, що з часу набуття нею права власності на частину вказаної квартири, відповідач своїм майном не цікавиться, даною квартирою не користується, зареєстрований і проживає у власній квартирі по [ADDRESS] , крім того останній не здійснює оплату за комунальні послуги, що призвело до утворення заборгованості за надання послуг з централізованого теплопостачання, погашення якої відбулось лише за рахунок коштів позивача. Позивач вказує, що у спірній квартирі наявні місця загального користування, відтак виділити частку відповідача, яка є незначною і становить лише 1/4 частини квартири в натурі, або здійснити поділ квартири між співвласниками із збереженням функціонального призначення даної квартири як житла, неможливо. Посилаючись на вказані обставини, позивач просить суд припинити право відповідача на належну останньому 1/4 частку квартири [ADDRESS] , визнати за нею право власності на вказану частку спірної квартири, сплативши відповідачу в рахунок компенсації кошти в розмірі 1/4 частини вартості цієї квартири, що внесені позивачем на депозитний рахунок ТУ ДСА у Черкаській області, крім того просила стягнути з відповідача понесені нею судові витрати, що пов`язані зі сплатою судового збору, очікувані витрати в разі необхідності проведення судової будівельно-технічної експертизи та витрати на правничу допомогу адвоката. У судове засідання позивач та її представник не з`явилися, разом з тим представник позивача подав суду заяву, з проханням справу розглянути за відсутності позивача та її представника, позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити, щодо заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач в судове засідання також не з`явився, однак в поданих на адресу суду запереченнях просив у задоволенні позову [PERSON] відмовити в повному обсязі та зазначив, що позивач та її покійний чоловік [PERSON] , після смерті якого вона успадкувала частку у спірній квартирі, за життя останнього порушили усну домовленість та не сплатили йому кошти за належну йому 1/4 частку у спірній квартирі, яку він успадкував після смерті своєї матері. На думку відповідача, позивач намагається незаконно оформити право власності на належну йому частину квартири. У відповідності до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності\~ осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. Оскільки розгляд справи відбувався за відсутності учасників процесу фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснювалося. Суд вивчивши матеріали справи,\~ надані сторонами докази,\~ дослідивши їх всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи вважає позовну заяву [PERSON] обґрунтованою та такою, що підлягає до задоволення, виходячи із наступного. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно\~ ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом свої порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Як передбачено ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Статтею 76 ЦПК України\~ визначено, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ч. 1 ст. 95 ЦПК України). Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За правилами ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності з наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Судом встановлено, що трьохкімнатна квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] належить сторонам по справі та згідно технічного паспорта складається із трьох кімнат житловою площею 33,9 кв.м, кухні площею 5,6 кв.м, ванної кімнати площею 2,2 кв.м, вбиральні площею 1,3 кв.м, коридору площею 5,1 кв.м, вбудованої шафи площею 1.0 кв.м. (а.с. 13-14). Як вбачається із інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 197337550 від 21 січня 2020 року, позивачу на праві спільної часткової власності на підставі рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 24 жовтня 2018 року належить 3/4 частини квартири [ADDRESS] , інша частина вказаної квартири в розмірі 1/4 частки належить відповідачу - [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 26 липня 2019 року виданого Смілянською державною нотаріальною конторою (а.с. 12). Відповідно до висновку про вартість об`єкта оцінки від 14 січня 2020 року, ринкова вартість кватири [ADDRESS] становить 240 600 гривень (а.с. 15). Згідно квитанції філії ЧОУ АТ Ощадбанк № 26 від 15 лютого 2021 року позивач [PERSON] внесла на депозитний рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації у Черкаській області кошти в розмірі 60150 гривень, що становить 1/4 частину загальної ринкової вартості спірної квартири (а.с. 59). Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у ст. 317 ЦК України. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 322 ЦК України). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Поняття спільної часткової власності викладено в ч.1 ст.356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дрібному виразі. Відповідно до ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Згідно ч. 1 ст. 20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд. Частиною 1 статті 346 ЦК України наведено перелік випадків, за наявності яких право власності може бути припинено. Виходячи зі змісту частини 2 цієї статті, даний перелік не є вичерпним та право власності може бути припиненим і в інших випадках, встановлених законом. Один з таких випадків наведено в ст.365 ЦК України, яка регулює підстави та умови припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Зокрема, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі: 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Відповідно ч. 2 ст. 183 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Верховний Суд України під час розгляду справи № 6-37цс13 від 15.05.2013 року висловив правову позицію, згідно з якою прийшов до висновку, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Також, і під час розгляду іншої справи № 6-68цс14, Верховний Суд України також сформулював правову позицію від 02.07.2014 року, якою роз`яснив, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. З постанови Верховного Суду України випливає, що для ухвалення рішення про припинення права на частку в спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої з обставин, передбаченої п.1-3 ч. 1 ст.365 ЦК України, яка обов`язково повинна бути в сукупності з обставиною, передбаченою п.4 ч.1 цієї статті. Також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 грудня 2018 року в справі № 908/1754/17 (пункт 43) звернула увагу на те, що стаття 365 ЦК свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, у пунктах 1-3). Закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 не може вважатися самостійною обставиною для припинення права на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Аналіз зазначеного дає підстави для висновку, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини 1 статті 365 ЦК за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та об`єкта, який є спільним майном. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В даних правовідносинах на позивача покладається обов`язок довести наявність підстав для припинення права власності у спірному майні, про що вона повинна надати докази, при цьому, відповідач має зустрічний обов`язок довести ті обставини, які становлять основу його заперечень і спростовують відповідні вимоги. В даному випадку відповідач обрав спосіб захисту, який ґрунтується на припущеннях. Таким чином надані позивачем докази, суд визнає належними і допустимими, також достовірними і достатніми, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для припинення права власності на майно, що є у спільній частковій власності. В свою чергу відповідачем не надано доказів, які б підтверджували наявність підстав для відмови в задоволенні позову. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Положення частини другої статті 365 ЦК щодо попереднього внесення позивачем вартості частки відповідача на депозитний рахунок суду спрямований на захист прав співвласника, щодо якого ухвалюється рішення про припинення права власності, шляхом гарантування отримання ним грошової компенсації вартості належної йому частки. Судом встановлено, що частка відповідача у спільній квартирі є незначною, вказана квартира не може використовуватись сторонами спільно, істотного порушення прав відповідача у разі припинення права власності на його частку не вбачається. Виходячи з наведеного, беручи до уваги те, що у квартирі наявні місця загального користування, а тому виділити частку відповідача в натурі, яка є незначною та становить лише 1/4 частину квартири, між співвласниками із збереженням функціонального призначення даної квартири як житла, неможливо, суд вважає, що в даних правовідносинах є встановленими і доведеними всі умови, передбачені ч.1 ст. 365 ЦК України, які дають право суду ухвалити рішення про припинення права відповідача на 1/4 частку в спільному майні, а саме: в квартирі [ADDRESS] , із виплатою відповідачу [PERSON] грошової компенсації за таку частку, кошти для виплати якої внесені позивачем на депозитний рахунок ТУ ДСА України в Черкаській області,\~ та визнання за [PERSON] права власності на цю частку квартири. Ухвалюючи рішення про припинення права власності відповідача на 1/4 частину частки у майні, що належить йому на праві приватної спільної часткової власності, судом, в тому числі враховано, що припинення права власності на частину майна не завдасть істотної шкоди відповідачу оскільки на його користь буде стягнута відповідна грошова компенсація, крім того відповідач протягом тривалого часу у спірному приміщенні не проживає, його станом не цікавиться, утримання не забезпечує, при цьому внесення позивачем коштів на депозитний рахунок суду гарантує отримання відповідачем компенсації вартості належної частини майна. Оскільки позивачем при подачі позовної заяви до суду був сплачений судовий збір у розмірі 1681 гривня 60 копійок, а тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача у відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір у вищезазначеному розмірі на користь позивача.\~\~\~\~ Що стосується вимоги позивача про стягнення витрат на правничу допомогу, суд зазначає наступне. У відповідності до\~ ч.3 ст. 133 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу відносяться до судових витрат як витрати, пов`язані з розглядом справи. Порядок визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу, розподілу витрат між сторонами визначається ст. 137 ЦПК України. Згідно з\~ ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Як передбачено\~ ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до п.48 постанови Пленуму ВССУ №10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Як вбачається з матеріалів справи, позивач не надала суду документального підтвердження щодо розміру витрат, які вона понесла на правничу допомогу, відтак вимоги позивача в цій частині до задоволення не підлягають. Крім того, позивач просив стягнути з відповідача витрати на проведення будівельно-технічної експертизи, однак оскільки така експертиза під час розгляду справи не проводилась, вказані витрати позивачем не були понесені, відтак стягненню з відповідача не підлягають. Виходячи з вищевикладеного, суд розглянувши справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення.

Outcome: partial