Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-15 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про припинення права власності відповідача на частку у спільному майні (будинку), визнання права власності, посилаючись на те, що вона є власником 7/8 частин домолодіння за адресою: [ADDRESS], а відповідач - 1/8 частин цього ж домоволодіння на підставі рішення Калінінського районного суду м. Донецька від 25.02.2013 року. Право власності позивача та відповідача зареєстровано у Державному реєстрі прав на нерухоме майно. Відповідач ніколи не мешкала у спірному домоволодінні, тому що має інше постійне місце мешкання, її частка у спільному майні є незначною, не може бути виділена в натурі, спільне володіння та користування будинком є неможливим внаслідок неприязних стосунків між ними, наявності у позивача хронічних захворювань, похилого віку. У судовому засіданні позивач підтримала заявлені позовні вимоги, мотивувала їх тим, що вони з відповідачем є бабка та онука, але між ними не існує ніяких родинних стосунків, більш того, їх стосунки неприязні, бо онука ніколи не бажала родичатися з бабкою, між ними при спілкуванні завжди виникають сварки та скандали. Вважає можливим сплатити на користь відповідача ринкову вартість 1/8 частки домоволодіння,які вона внесла на депозитний рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області 26 листопада 2013 року у сумі 27978 гривень. Також, вважає, що припинення права власності відповідача не спричинить останній істотної шкоди. У судовому засіданні представник позивача також підтримала позовні вимоги, наполягала на їх задоволенні, пояснила суду, що позивач страждає на церебральний атеросклероз із гіпертензією, ішемічною хворобою серця, стенокардією, вогнищевим туберкульозом правої легені. Окрім того, пояснила, що відповідач ніколи взагалі, й з моменту набуття права власності не цікавилася спірним майном, її речі у будинку відсутні, вона не здійснювала ніяких обов'язкових платежів за наявну у неї власність, ніяким чином не приймала участі у утриманні та благоустрої спірного майна. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, пояснювала, що вона є сиротою, у неї немає іншого житла, хоча вона проживала й проживає у своєї прабабки у багатокімнатному приватному будинку. Має інше постійне місце реєстрації. Вона розуміє, що її частку виділити неможливо. Визнала, що ніколи не мешкала у спірному домоволодінні, не сплачувала необхідних платежів за власність, не цікавилася спірним майном, не приймала участі у благоустрої будинку, між нею та бабкою склалися вкрай неприязні стосунки. Вважає, що не зможе придбати нерухомість за суму компенсації. Представник відповідача у судовому засіданні також позовні вимоги не визнала, підтвердила позицію відповідача. Відповідно до ст..11 ЦПК України, суд вирішив справу в межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів та документів, наданих сторонами, які приймали участь у справі. Розглянувши цивільну справу в межах заявлених вимог, заслухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши матеріали справи і представлені в суд докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Стаття 57 ЦПК України передбачає, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, що мають істотне значення для вирішення справи. Згідно до вимог ст. 60 ч. ч. 1, 4 ЦПК України кожна із сторін зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог ст. 61 ч. 1 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що сторони по справі є суб'єктами права спільної часткової власності відповідно до рішення Калінінського районного суду м. Донецька від 25.02.2013 року № 256/103/13-ц, яким за [PERSON] визнано право власності на 7/8 часток домоволодіння [ADDRESS] у порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлого [INFO] та смерті [PERSON], померлого [INFO] у м. Донецьку, а за [PERSON] визнано право власності на 1/8 частку цього ж домоволодіння у порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлого [INFO] у м. Донецьку. Згідно технічного паспорту домоволодіння [ADDRESS] складається з житлового будинку літера А-1, житловий будинок складається з трьох житлових кімнат відповідною площею 6,5 кв.м., 8,2 кв.м., 19,5 кв.м., передпокою, площею 12,6 кв.м., кухні, площею 12,1 кв.м., літньої кухні літера Б, сараїв літери В, Ж, З, И, К, Л, М, Н, альтанки літера О, убиральні літера Е, гаражу літера Г, огорожі, воріт № 1,2, замощення !. Згідно витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 09.04.2013 року зареєстровано право спільної часткової власності за [PERSON] та [PERSON] на підставі рішення Калінінського районного суду м. Донецька. Відповідно до відомостей з будинкової книги у домоволодінні зареєстрована позивач [PERSON] з 20.06.1969 року. Згідно медичної довідки № 18 амбулаторії № 5 Центру первинної медико-санітарної допомоги від 1.05.2013 року [PERSON],1935 року народження, знаходиться з 1990 року під наглядом медичної установи з наступним діагнозом: церебральний атеросклероз 2-4 ст. з гіпертензією, ішемічна хвороба серця, стенокардія, вогнищевий туберкульоз правої легені у фазі ущільнення. Згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи № 3658/24, 4804/24 від 26.09.2013 року провести розподіл житлового будинку літ. А-1 з виділом у натурі 1/8 частки та 7/8 часток з влаштуванням двох квартир, задовольняючих вимоги будівельних норм не є можливим. 1/8 частка від ринкової вартості домоволодіння складає 223820/8=27978 гривень. Допитана у судовому засіданні експерт [PERSON] підтвердила висновок експертизи. Сума вартості 1/8 частки домоволодіння 27978 гривень, відповідно до квитанції № 1279402-1 від 26.11.2013 року, внесена позивачем на депозит Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області. Відповідно до положень ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до положень ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Відповідно до положень ст. 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном. Відповідно до положень ст. 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Відповідно до положень ч. 2 ст. 183 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Проаналізувавши норми діючого законодавства, суд приходить до висновку, що за змістом зазначеної ст. 365 ЦК України припинення права особи на частку в спільному майні допускається за наявності будь-якого з передбачених пунктами 1 - 3 частини першої статті 365 ЦК України, але в тому разі, коли таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. При цьому висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім'ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об'єкта, який є спільним майном. Крім того, частка співвласника частка повинна бути незначною й не може бути виділена в натурі. Чинним законодавством не визначене чітке поняття незначної частки, тобто це є оціночною величиною в кожному конкретному випадку. Суд вважає, що в даному випадку при визначенні незначності частки треба враховувати співвідношення розміру цієї частки з часткою іншого співвласника. Згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи № 3658/24, 4804/24 від 26.09.2013 року площа приміщень спірного будинку літер А-1 в капітальних стінах, що належать до поділу складає 46,3 кв.м. На долю співвласника 1/8 частки належить 43,6* 1/8= 5,79 кв.м., на долю співвласника 7/8 часток належить 46,3* 7/8=40,51 кв.м. З чого суд робить висновок, що 1/8 частка спільного майна відповідача по відношенню до 7/8 часток домоволодіння, які належать позивачу може бути визнана незначною. Враховуючи вказаний висновок експерту у даному конкретному випадку, а також те, що відповідач [PERSON] не цікавилася належною їй власністю, не робила будь-яких дій з фактичного використання права власності, тобто володіння та користування, вселитися до будинку не намагалася, витрат на утримання будинку в придатному до використання стані не несла, що було визнано відповідачем у судовому засіданні, з урахуванням неприязних стосунків між сторонами та стану здоров'я позивача [PERSON] - спільне володіння і користування майном неможливе, тому наявні підстави, передбачені ст. 365 ЦК України для припинення права власності [PERSON] на частку в спірному домоволодінні за рішенням суду. Посилання відповідача на те, що вона має намір проживати у спірному домоволодінні, зменшуючи кімнату будинку, суд не приймає до уваги, оскільки на ідеальну частку відповідача належить 5,79 кв.м. житлової площі, що менш мінімально допустимої, а з технічного паспорту на домоволодіння вбачається, що відповідної кімнати, яка б відповідала цій частці у будинку немає. Частиною 2 ст. 365 ЦК України зазначено, що припинення права особи на частку у спільному майні можливе за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Пленум Верховного Суду України в п. 6 постанови «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» від 4.10.1991 року № 7 (з відповідними змінами та доповненнями) роз'яснив, що розмір грошової компенсації за неможливості виділу частки будинку в натурі або встановлення порядку користування ним, визначається за угодою сторін, а за відсутності такої угоди - судом за дійсною вартістю будинку на час розгляду справи. З аналізу зазначених норм діючого законодавства надходить, що при неможливості виділу частки будинку в натурі або встановлення порядку користування ним, власнику, що виділяється, за його згодою присуджується грошова компенсація. Розмір грошової компенсації визначається за угодою сторін, а при відсутності такої угоди - судом по дійсній вартості будинку на час розгляду справи. Під дійсною вартістю будинку розуміється грошова сума, за яку він може бути проданий в даному населеному пункті чи місцевості. Для її визначення при необхідності призначається експертиза. Як зазначив Європейський Суд з прав людини в своєму рішенні від 21.12.2010 року у справі «Андрій Руденко проти України», констатуючи порушення ст.1 Протоколу Першого до Конвенції по даній справі, яка передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Внесення вартості частки у власності було і залишається передумовою винесення судом рішення про припинення права на частку у спільному майні. Як зазначив Європейський Суд, це положення відображає конституційну гарантію попередньої компенсації за будь-яке позбавлення власності, за винятком умов воєнного чи надзвичайного стану. Вимога попереднього платежу є не просто технічною складовою процедури відчуження майна, яка встановлена законом, а є основною вимогою, на якій має ґрунтуватися рішення суду про позбавлення особи майна без її згоди. Відповідно до положень ст. ст. 21, 24, 41 Конституції України, ст. ст. 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Згідно із роз'ясненнями, наданими у постанові № 20 Пленуму ВСУ від 20.12.1995 року «Про судову практику у справах за позвами про захист права приватної власності», за чинним законодавством суд вирішує спори учасників спільної власності щодо розпорядження чи користування майном, що не слід розглядати як неправомірне позбавлення права власності присудження грошової компенсації за частку у спільній власності, якщо її неможливо виділити або поділити майно в натурі чи спільно користуватися ним. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що при припиненні права власності відповідача на належну їй частку у спірному домоволодінні не будуть порушенні її права, враховуючи сплату на її користь позивачкою грошової компенсації у визначеному у висновку будівельно-технічної експертизи розмірі. Згідно із ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню понесені позивачкою судові витрати у зв'язку з оплатою судової будівельно-технічної експертизи у розмірі 1234 гривні 80 копійок та з оплатою судового збору у розмірі 229 гривень 40 копійок, які документально підтверджені. Решту необхідного до сплату судового збору у розмірі (279,87 -229,40) = 50,47 гривень, яка складає 1% ціни позову підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Outcome: approved