Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-31 00:00:00

Позивач звернулася до суду з даним позовом до відповідача, зазначаючи, вона є власником 41/100 частини квартири [ADDRESS] на підставі рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 25.07.2013 року, однак не може зареєструвати у встановленому законом порядку своє право власності з наступних підстав. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого 26.07.2003 року ЗАО «Дніпропетровський верстатобудівний завод», до 16.08.2011 року власником 41/100 частини вказаної квартири були її, позивача, сестра [PERSON] та син останньої, [PERSON]. Відповідно до договору дарування від 16.08.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 4382, її, позивача, сестра та її син подарували належну їм частину квартири сторонній особі [PERSON]. Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 25.07.2013 року вказаний договір дарування визнано недійсним, визнано його договором купівлі-продажу, де покупцем є [PERSON], та визнано за нею, позивачем, право власності на вказану частину квартири, а реєстрацію права власності за [PERSON] скасовано. Позивач зазначила, що 18.03.2010 року постановою державного виконавця Індустріального ВДВС було накладено арешт на все майно, що належить [PERSON], в тому числі на 41/100 частину квартири [ADDRESS]. Звернувшись до [PERSON] ВДВС із заявою про скасування арешту, їй було відмовлено у звязку з тим, що закінчився строк зберігання виконавчих документів і виконавче провадження знищене. Тому позивач просила суд зняти арешт з 41/100 частини квартири [ADDRESS], яка належить їй на праві власності, накладений постановою державного виконавця Індустріального ВДВС від 18.03.2010 року. В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] відділу державної виконавчої служби м. Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області в судове засідання не зявився, надав на адресу суду клопотання про розгляд справи за його відсутності (а.с. 17). Суд, вислухавши позивача, з*ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що на виконанні у [PERSON] відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області перебувало виконавче провадження, в рамках якого постановою державного виконавця від 18.03.2010 року накладено арешт на все майно, що належить [PERSON], в тому числі на 41/100 частину квартири [ADDRESS], яка на момент накладення арешту належала на праві власності останній на підставі договору дарування від 16.08.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 4382, укладеним між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 25.07.2013 року вказаний договір дарування визнано недійсним, визнано його договором купівлі-продажу, де покупцем є [PERSON], визнано за позивачем право власності на вказану частину квартири, а реєстрацію права власності за [PERSON] скасовано (а.с. 5-6). Звернувшись до [PERSON] ВДВС із заявою про скасування арешту, позивачеві було відмовлено у звязку з тим, що закінчився строк зберігання виконавчих документів і виконавче провадження знищене (а.с. 7). Відповідно до частини 1 статті 25 Закону України «Про виконавче провадження», що діяв на момент виникнення спірних правовідносин, державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме : закінчення виконавчого провадження згідно із статтею 37 цього Закону; повернення виконавчого провадження стягувачу - згідно із статтею 40 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадовій особі), який його видав згідно із статтею 40-1 цього Закону. Згідно зі статтею 40 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо є письмова заява стягувача. Відповідно до пункту 8 частини 1 статті 37 цього Закону виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. Відповідно до частини 1 статті 38 Закону України «Про виконавче провадження», у разі закінчення виконавчого провадження ( крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат, пов*язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу ( посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв*язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених чим Законом. Згідно з частиною 2 статті 38 цього Закону у разі, якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), якій його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. Статтею 3 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених , невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У пункті 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» роз*яснено, що позов про зняття арешту з майна може бути предявлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення (стаття 3 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (у редакції Закону України від 04 листопада 2010 року № 2677-VI). З огляду на встановлене судом, суд вважає, що позивачем не доведено, в чому полягає порушення її прав з боку [PERSON] відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, адже останній лише наклав арешт в рамках виконавчого провадження на все майно, що належить [PERSON], в тому числі і на 41/100 частину квартири [ADDRESS], яка на момент накладення арешту належала їй на праві власності. З огляду на зазначене, суд вважає, що [PERSON] обраний невірний спосіб захисту її порушеного права. Тому суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог позивача.

Outcome: dismissed