Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-07 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] в якому просила усунути перешкоди у користуванні нерухомим майном шляхом виселення відповідача, з квартири [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначено, що їй на підставі договору купівлі-продажу від 19.07.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Солоцьким Д.О. належить квартира [ADDRESS] . У червні 2016 року вона надала дозвіл на реєстрацію відповідача у вказаній квартирі. У 2018 році вона вирішила продати квартиру, у зв`язку з чим попросила останнього знятися з реєстраційного обліку та звільнити квартиру. Самостійно звільняти житлове приміщення відповідач відмовляється, комунальні послуги не сплачує, чим позбавляє її права вільно володіти та розпоряджатися належгою їй квартирою, тому вона змушена звернутися за захистом своїх прав до суду. Позивач в судове засідання не з`явилась, надала повноваження представнику. Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити з підстав, зазначених в ньому, надав згоду на заочній розгляд справи. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання був повідомлений у встановленому законом порядку. На підставі ч.1 ст.280 Цивільного процесуального кодексу України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 19.07.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Солоцьким Д.О. належить квартира [ADDRESS] (а.с.5). Згідно картки реєстрації особи, копії паспорта громадянина України серії [NUMBER] , виданого на ім`я [PERSON] , останній зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] з 19.09.2016 року (а.с. 7,8). У даному випадку спір виник між власником житлового приміщення та користувачем з приводу користування вказаним житловим приміщенням після припинення обставин, що були підставою для надання останньому права такого користування та бажанням позивача розпорядитися належним їй на праві власності майном. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч.1 ст.316 ЦК України). Власникові належать права володіння,користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (ст.317 ЦК України). Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч.1 ст.319 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. У розумінні ст.4 ЖК Української РСР спірна квартира відноситься до приватного житлового фонду. Згідно ст.150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Позов про виселення є речово-правовою вимогою. Відповідно до ч.1ст.395 ЦК України речовими правами на чуже майно є: 1)право володіння; 2)право користування (сервітут); 3)право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); 4) право забудови земельної ділянки (суперфіцій). Право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом (ч.1 ст.401 ЦК України). Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду (ч.1 ст.402 ЦК України). Одна з особливостей найму житла полягає, зокрема, у тому, що наймач має право тимчасового володіння (detentio) ним. Право володіння (possessio) житлом залишається в його власника, який не втрачає це право навіть тоді, коли інша особа використовує таке майно. Згідно ч.1ст.406ЦК України сервітут припиняється у разі: 1)поєднання в одній особі особи,в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом; 2)відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут; 3)спливу строку, на який було встановлено сервітут; 4) припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; 5)невикористання сервітуту протягом трьох років підряд; 6)смерті особи, на користь якої було встановлено особистий сервітут. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідач вселився в квартиру і набув право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Як вже було встановлено, позивач є власником спірної квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , відповідач з моменту реєстрації в домоволодінні, за згодою позивача, набув право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Наявність між сторонами родинних відносин або відносин спільного ведення господарства чи проживання однією сім`єю судом не встановлено. Відповідно до наявних у матеріалах справи доказів місце проживання позивачки та відповідача зареєстровано за різними адресами. Тому право користування квартирою позивачки у відповідача виникло на підставі сервітуту. Таким чином, до правовідносин у даній справі спеціальні норми, що регулюють право членів сім`ї власника житла на користування цим житлом застосуванню не підлягають. Якщо відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язаний, його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі ч.2 ст.406 ЦК України. Аналогічний по суті висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 15.05.2017 по справі №734/387/15-ц, Верховним Судом у постановах від 16.01.2019 по справі №243/7004/17-ц, від 10.04.2019 по справі №608/1467/17, від 08.05.2019 по справі №454/477/17, від 19.08.2019 по справі №369/9681/17, від 16.10.2019 по справі №243/9627/16-ц, від 23.10.2019 по справі №766/12748/16-ц, від 15.01.2020 по справі №686/11782/17, від 21.02.2020 по справі №210/3435/17, що у порядку ч.4 ст.263 ЦПК України підлягає врахуванню при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.. Враховуючи характер спірних правовідносин та положення ч.2 ст.406 ЦК України, згідно якими сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення, встановивши, що відповідач користувався спірною квартирою із згоди позивачки під час дії сервітуту, на час розгляду справи обставини, які були підставою для встановлення сервітуту, припинились, суд вважає, що право користування відповідачем чужою квартирою також припинилось і він має її звільнити. На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку про задоволення позову На підставі викладеного і

Outcome: approved