Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-25 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом в якому просить визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 0,0332 га, розташовану за адресою: Миколаївська область, в Первомайський район, с.Болеславчик, вул. Жовтнева, 43. В обґрунтування позову зазначає, що на підставі договору купівлі - продажу житлового будинку та земельної ділянки вона є власником житлового будинку № 43, по вул. Жовтнева в с.Болеславчик Первомайського району Миколаївської області та земельної ділянки площею 0.25 га., кадастровий номер 4825480401:06:026:005, за цією ж адресою, цільове призначення земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Назву вулиці змінено з Жовтнева на Північна. Крім того за цією ж адерсою розташована земельна ділянка площею 0.0332 га., яка передана на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства [PERSON], яка не вказана у зазначеному договорі. Договоір купівлі-продажу укладений письмово та нотаріально посвідчено. Незважаючи на ту обставину, що купівля-продаж житлового будинку, проводилась сторонами у законний спосіб, земельна ділянка площею 0,0332 га., розташована за адресою: вул. Жовтнева, 43, с.Болеславчик Первомайського району Миколавїської області, яка надана [PERSON], для ведення особистого селянського господарства до цього часу належить останній. Позивач посилається на те, що узвязку із тим, що вона є власником вищевказаного житлового будинку, то відповідно до неї повинно перейти і право власності на земельну ділянку на якій розташований житловий будинок. Позивач та її представник в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не зявилася, причини неявки суду не відомі, відзиву до суду не подано. Враховуючи, що відповідач належним чином повідомлена про час та місце судового засідання на підставі ст. 223 ЦПК України, суд вважає можливим розгляд справи за її відсутності. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, розглядаючи позов в межах заявлених вимог та на підставі поданих доказів судом встановлено наступне. Відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого 06.03.2015 року приватним нотаріусом Первомайського районного нотаріального округу Миколаївської області, зареєстрований у реєстрі за № 216 [PERSON] придбала житловий з надвірними спорудами та будівлями , що розташований за адресою: вул. Жовтнева, 43, с.Болеславчик Первомайського району Миколаївської області. Водночас, земельна ділянка площею 0,0332 га, яка надана для ведення особистого селянського господарства не зазначена предметом договору-купівлі продажу. Згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 3265463 земельна ділянка площею 0,0332 га, що розташована по вул. Жовтнева, 43, с.Болеславчик Первомайського арйону Миколаївської обалсті для ведення особистого селянського господарства належить [PERSON]. В матеріалах справи відсутні відомості щодо нікчемності чи визнання вказаного договору купівлі-продажу недійсними в порядку визначеному чинним законодавством. Встановивши вказані обставини, суд вважає, що між сторонами виникли відносини щодо визнання права власності на земельну ділянку, яка надана ведення особистого селянського господарства та існує причина, яка перешкоджає встановити це право у позасудовому порядку. Так, згідно ч. 2 ст. 373 ЦК України право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на земельну ділянку набувається і здійснюється відповідно до закону. Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦК України, до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Статтею 381 ЦК України визначено, що садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями. У разі відчуження житлового будинку вважається, що відчужується вся садиба, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до положень ст. 120 ЗК України - у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Аналіз змісту ст. 120 ЗК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Вказана стаття закріплює загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. При цьому при застосуванні положень ст. 120 ЗК України у поєднанні з нормою ст. 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість. Вищевказана позиція також висловлена в постановах Верховного Суду України від 12.10.2016р. у справах за № 6-2225цс16 та № 6-2099цс16. Відповідно до частини першоїстатті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частина 1статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист: прав усіх суб'єктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55). Враховуючи наведене суд приходить до висновку, що позовні вимоги є законними, обгрунтованими ітакими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved