Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-12 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання дій банку щодо нарахування заборгованості, процентів та пені за кредитним договором від 21 квітня 2008 року - неправомірними та про зобов'язання ПАТ «Акцент-Банк» скасувати нарахування такої заборгованості. На обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що 21 квітня 2008 року між нею та відповідачем був укладений кредитний договір, відповідно до якого вона отримала 3 000 гривень 00 копійок. Відповідно до графіку погашення заборгованості позивачка повинна була погашати кредит щомісячно по 420 гривень протягом 10 місяців, тобто до 21 лютого 2009 року. Станом на 27 листопада 2008 року вона здійснила часткову виплату кредиту на суму 2 900 гривень, а залишок кредиту складає 1 300 гривень. На даний час відповідач нарахував заборгованість за кредитом, за процентами та пеню в розмірі 16 000 гривень, а з чого саме складається така заборгованість - позивачці не зрозуміло, оскільки ніяких розрахунків відповідач не надавав. Крім того, представники банку спілкуються з позивачкою виключно шляхом sms-повідомлень, погрожують відкриттям кримінального провадження, продажем майна та турбують всіх її родичів, що є незаконними діями банку. Відповідно до рішення ВСУ у справі №6-16цс15 банкам забороняється стягувати з українців борги, яким понад три роки, а також штрафи, яким понад один рік. Позивачка зазначає, що залишок за кредитом складає 1 300 гривень, а оскільки цьому боргу понад три роки, то дії банку щодо нарахування заборгованості є незаконними, а також є незаконними дії щодо нарахування пені, штрафу, процентів. У зв'язку з тим, що позивачка є матір'ю двох неповнолітніх дітей, а її чоловік служить в зоні бойових дій АТО, тому вона змушена звернутися з вказаним позовом до суду. В судових засіданнях позивач не заперечувала факт укладання кредитного договору. Пояснила, що 21 квітня 2008 року вона уклала договір та отримала 3000 гривень готівкою для поминального обіду у зв'язку зі смертю батька. Вона була ознайомлена банком з усіма умовами кредитного договору, з відсотковою ставкою, умовами та строками повернення кредитних коштів. В травні 2008 року вона здійснила перше погашення кредиту через касу банку в сумі 420 гривень, а потім ще здійснювала погашення, однак через скрутне фінансове становище не виплатила кредит в повному обсязі та погоджується з тим, що у неї мається заборгованість по кредиту в розмірі приблизно 1 900 гривень. Вважає, що дії банку щодо нарахування заборгованості є неправомірними з огляду на те, що дія договору закінчилися, а вона його не продовжувала. Представник позивачки - [PERSON], який діє на підставі довіреності від 17 березня 2016 року (а.с.28) в судових засіданнях підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити. Пояснив, що оскільки строк дії кредитного договору становить 12 місяців, тобто до 21 квітня 2009 року, то після цієї дати відповідач позбавлений права щодо нарахування будь-якої заборгованості, штрафів, пені за кредитним договором, дія якого закінчилася. З посиланням на постанову ВСУ у справі №6-16цс15 просив прийняти до уваги, що банкам забороняється стягувати з українців борги, яким понад три роки, а також штрафи, яким понад один рік. Вважає, що такі дії банку є незаконними. Представник відповідача - Грищенко Д. Ю., який діє на підставі довіреності від 26 листопада 2013 року (а.с.41, 42) в судовому засіданні 27 липня 2016 року позов не визнав та пояснив, що позивачка погодилася з умовами кредитування, була з ними ознайомлена, а з 01 березня 2009 року не здійснила жодного платежу для погашення заборгованості, здійснивши лише часткову його оплату. В судове засідання 13 січня 2017 року представник відповідача не з'явився, згідно поданої заяви (а.с.113) просив здійснювати розгляд справи за його відсутності, проти позову заперечував. Надав до суду письмові заперечення, згідно яких пояснив, що [PERSON] уклала договір 21 квітня 2008 року про отримання кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 24% на рік на суму залишку заборгованості. Відповідно до ст. ст. 526,527, 530, 631 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, а строком договору є час протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від виконання умов договору та від сплати за користування кредитними коштами і від відповідальності за його порушення. Вимоги банку щодо сплати заборгованості, відсотків та комісії, вважає є правомірними вимогами банку (а.с.93-94). Суд, вислухавши пояснення позивачки та її представника, представника відповідача, дослідивши письмові докази, що маються у справі, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до положень ст.ст.10,11,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, при цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків встановлених цим законом. Згідно ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.610, ст.611 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, в тому числі припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору, а також сплата неустойки. Згідно ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання, яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання і право на яку згідно ст.550 ЦК України виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Відповідно до ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення зміну, або припинення цивільних прав та обов'язків. Зміст договору відповідно до ст.628 ЦК України становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Однією із різновидностей зобов'язання є кредитний договір, який укладається сторонами відповідно до вимог ст.1054, ст.1055 ЦК України та відповідно до ст.629 цього Кодексу є обов'язковим до виконання сторонами. Згідно ч.1 статті 1054 та ч.1 ст.1055 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит, при цьому кредитний договір укладається в письмовій формі. Судом встановлено, що 21 квітня 2008 року між позивачкою та відповідачем був укладений кредитний договір, за умовами якого позивач отримала готівкою 3 000 гривень з умовою повернення кредиту рівними частками по 420 гривень щомісячно строком на 12 місяців (а.с.45). Базова відсоткова ставка за кредитом становить 24%, за обслуговування рахунку - 3,5%, за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів - 2 %. В день отримання кредиту позивачка була ознайомлена з Умовами та Привалами надання банківських послуг під підпис (а.с.48-50), а також з Правилами користування платіжною картою (а.с.51-52), що вона не заперечувала і в судовому засіданні. Також судом встановлено, що позивач здійснила п'ять платежів по 420 гривень в якості погашення кредиту, а залишок заборгованості по отриманому тілу кредиту станом на 14 липня 2016 року за розрахунком відповідача складає 23 266 гривень 73 копійки, з яких 1 928 гривень 15 копійок - загальний залишок заборгованості за наданим тілом кредиту, 10 404 гривні 45 копійок - загальний залишок заборгованості за відсотками, в т.ч. 38 гривень 86 копійок залишок заборгованості за відсотками на поточну заборгованість, 10 365 гривень 59 копійок - залишок заборгованості за відсотками на прострочену заборгованість, 9 350 гривень 00 копійок - заборгованість за пенею та комісією, 1 584 гривні 13 копійок - заборгованість по судовим штрафам (а.с.104-108). Із зазначеного вбачається, що позивачем з 2008 року не виконуються належним чином умови кредитного договору по поверненню кредиту, сплаті відсотків, комісії за користування ним, оскільки виникла прострочена заборгованість, на яку відповідачем нараховані відсотки та штрафи за несвоєчасне виконання зобов'язань за кредитним договором. Незгода позивачки з нарахованими банком сумами заборгованості не може свідчити про неправомірність дій банку, а судом роз'яснювалося право позивачки на подання клопотання про проведення судової бухгалтерської експертизи. Від розгляду такого клопотання вона відмовилася в судовому засідання 13 січня 2017 року і така відмова була прийнята судом, оскільки це право сторони. Доказів звернення відповідача до [PERSON] з позовом про стягнення заборгованості суду не надано. Про стандарті умови кредитування «Акцент-банку» та орієнтовну сукупну вартість кредиту, оформленого за технологією «Швидка готівка», [PERSON] була ознайомлена особисто в день отримання кредиту, про що свідчить її підпис на відповідному документі (а.с.52), а підписання такого документу вона не заперечувала в судовому засіданні. Станом на 14 липня 2016 року відповідачем було здійснено розрахунок заборгованості позивачки за отриманим кредитом, існування якої не заперечувала як сама позивач, так і її представник в судових засіданнях. Умови кредитного договору, укладеного між сторонами, в судовому прядку недійсними визнані не були, а посилання представника позивача стосовно того, що строк договору закінчився, а тому банк неправомірно здійснює нарахування штрафних санкції та відсотків не приймається судом, оскільки банк на даний час з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості не звертався, вимоги про стягнення заборгованості, відсотків за користування грошовими коштами та штрафних санкцій у встановленому законом порядку не пред'являв, а позивачка не позбавлена можливості під час розгляду такого позову банку просити суд про застосування строків позовної давності відповідно до правил ст. ст. 256-267 ЦК України. Тому суд вважає, що посилання позивача та її представника на судову практику ВСУ у справі №6-16цс15 щодо не ознайомлення позичальника з умовами про збільшення строків позовної давності не може свідчити про неправомірність дій банку щодо нарахування відсотків за прострочене повернення кредитних коштів, нарахування штрафів та пені за вимогами, які не пред'явлені до суду. На підставі наведеного, суд вважає, що нарахування таких санкції є правом банку, а позивач не позбавлена можливості щодо захисту своїх прав під час розгляду справи про стягнення заборгованості за кредитним договором від 21 квітня 2008 року, який на даний час до суду банком не поданий. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що дії банку щодо нарахування заборгованості не можуть бути визнані неправомірними, а суд позбавлений можливості зобов'язати відповідача скасувати нарахування за укладеним кредитним договором від 21 квітня 2008 року відсотків, штрафних санкції, оскільки це є правом банку, яке передбачене умовами укладеного кредитного договору, який не був визнаний недійсним. З огляду на викладене, суд вважає, що правові підстави для задоволення позову - відсутні. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України у разі відмови в задоволенні позову - витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed