Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-05 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», третя особа: Державний виконавець Першого відділу Державної виконавчої служби у м.Чернівці Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Липчук Василь Васильович про порушення прав споживача, відшкодування моральної шкоди. Посилалася на те, що є споживачем фінансових послуг АТ КБ «Приватбанк». Зокрема, позивачу було відкрито рахунок № [NUMBER] та отримано картку [NUMBER] , а тому має право на захист своїх прав державою. Суть їх порушень полягає в обмеженні користування власними коштами, які знаходяться на даному рахунку. 05.08.2021 року після декількох спроб скористатися власними коштами на картці отримала відмову. У подальшому, після звернення до виконавчої служби нею було встановлено, що 28.07.2021 року державним виконавцем Липчуком В.В. винесено постанову про арешт коштів боржника, де в пункті першому зазначено про накладення арешту на кошти боржника у сумі 771 грн. 50 коп. Однак, на заблокованій картці знаходяться кошти у розмірі 4942 гривні, що значно перевищує вказану суму. У подальшому, 13.08.2021 року надійшло повідомлення від відповідача про заміну джерела погашення боргу за договором «Оплата частинами», згідно якого [PERSON] повідомлено про неможливість списання платежу з картки [NUMBER] . Таким чином, крім того, що вона вже протягом двадцяти днів не може користуватися власними коштами, позивач отримує моральну шкоду у вигляді необхідності відмови від покупок, послуг. На звернення до кол-центру з проханням врегулювати ситуацію, а також на сайті відповідача не отримала порозуміння, а лише скерування до виконавчої служби. Окрім того, завдана моральна шкода полягає у неможливості перерахувати кошти сину [PERSON] , що наносить шкоду її авторитету як матері. Просила визнати дії АТ КБ «Приватбанк» щодо надання фінансових послуг по рахунку № [NUMBER] та картці [NUMBER] такими, що порушують права споживача. Також просила стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 5000 гривень та понесені судові витрати. У подальшому, представник позивача позовні вимоги збільшив, просив стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на користь позивача моральну шкоду у розмірі 50000 гривень. Ухвалою суду від 08.09.2021 року відкрито провадження у справі та призначено її розгляд за правилами загального позовного провадження. Відповідачем подано відзив на позовну заяву. У відзиві представник відповідача позов не визнала. Зазначила, що постановою державного виконавця від 28.07.2021 року у виконавчому провадженні №66280789, відкритому за постановою СЕ 0007685 від 19.03.2021 року, виданою Інспекцією з паркування, про накладення на позивача штрафу у розмірі 510 гривень, накладено арешт на грошові кошти, що містяться на рахунках, також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках, накладення арешту та /або звернення стягнення стягнення, на які заборонено законом, та належать боржнику [PERSON] у межах суми звернення з урахуванням виконавчого збору, основної винагороди приватного виконавця та витрат виконавчого провадження 771 грн. 50 коп. Зокрема, арешт накладено на грошові кошти, що містяться на картковому рахунку № [NUMBER] , відкритий у АТ КБ «Приватбанк» та належить позивачу. Отримавши від державного виконавця постанову про зняття арешту від 19.08.2021 року, банк того ж дня зняв раніше накладений арешт. Також вказувала на те, що позивач не повідомляє яким чином самостійно здійснила погашення штрафу 18.08.2021 року, про що Управління порядку та контролю за благоустроєм повідомило Перший відділ ДВС. Вважає, що в діях АТ КБ «Приватбанк» немає порушень законодавства, а тому відсутні підстави для покладення на відповідача обов`язку по відшкодуванню моральної шкоди. Крім того, вважає, що позовна вимога про відшкодування моральної шкоди у розмірі 5000 гривень не підтверджується належними та допустимими доказами її спричинення, а також не містить розрахунку, з якого виходив позивач при визначенні її розміру. Просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Ухвалою суду від 04.11.2021 року було продовжено строк підготовчого провадження у справі на тридцять днів. 23.11.2021 року підготовче провадження у справі було закрито та призначено справу до судового розгляду. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнала з підстав, викладених у поданому до суду відзиві. Просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Третя особа у судове засідання не з`явилась, про причини неявки суд не повідомила. Заслухавши вступне слово представників сторін, дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до наступного. Згідно з частиною першою статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Відповідно до статті 18 цього ж Закону виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Згідно з пунктом 7 частини третьої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей. Статтею 56 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі. Відповідно до статті 68 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника звертається у разі відсутності в боржника коштів на рахунках у банках чи інших фінансових установах, відсутності чи недостатності майна боржника для покриття в повному обсязі належних до стягнення сум, а також у разі виконання рішень про стягнення періодичних платежів. Пунктом 2 частини другої статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» заборонено звернення стягнення та накладення арешту на кошти на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, на кошти, що перебувають на поточних рахунках із спеціальним режимом використання, відкритих відповідно до статті 15-1 Закону України «Про електроенергетику», на поточних рахунках із спеціальним режимом використання, відкритих відповідно до статті 19-1 Закону України «Про теплопостачання», на поточних рахунках із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків за інвестиційними програмами, на поточних рахунках із спеціальним режимом використання для кредитних коштів, відкритих відповідно до статті 26-1 Закону України «Про теплопостачання», статті 18-1 Закону України «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення», на спеціальному рахунку експлуатуючої організації (оператора) відповідно до Закону України «Про впорядкування питань, пов`язаних із забезпеченням ядерної безпеки», на кошти на інших рахунках боржника, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом. Згідно з пунктом 1 частини четвертої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» підставою для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом. Відповідно до пункту 3 Інструкції про порядок відкриття і закриття рахунків клієнтів банків та кореспондентських рахунків банків - резидентів і нерезидентів, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року N 492, поточний рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання грошей і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України. До поточних рахунків також належать рахунки із спеціальним режимом їх використання, що відкриваються у випадках, передбачених законами України або актами Кабінету Міністрів України. З наведених норм права вбачається, що рішення є обов`язковим до виконання. У разі невиконання боржником рішення інших органів добровільно державним або приватним виконавцем здійснюється його примусове виконання. Під час вчинення виконавчих дій виконавець має право накладати арешт на кошти божника, що містяться на його рахунках у банківських установах. При цьому стаття 48 Закону України «Про виконавче провадження» встановлює невичерпний перелік рахунків, на кошти на яких накладати арешт заборонено, зазначаючи, що законом можуть бути визначені й інші кошти на рахунках боржника, звернення стягнення або накладення арешту, на які заборонено. Частиною 4 статті 56 Закону України № 1404-VIII «Про виконавче провадження», передбачено, що копії постанов, якими накладено арешт на майно (кошти) боржника, виконавець надсилає банкам чи іншим фінансовим установам, органам, що здійснюють реєстрацію майна, реєстрацію обтяжень рухомого майна, в день їх винесення. Отже, виконуючи рішення, виконавець може накладати арешт на будь-які кошти на рахунках боржника в банківських установах, крім тих, накладення арешту на які заборонено законом. При цьому саме банк, який виконує відповідну постанову виконавця про арешт коштів боржника, повинен визначити статус коштів і рахунка, на якому вони знаходяться, та в разі їх знаходження на рахунку, на кошти на якому заборонено накладення арешту, банк зобов`язаний повідомити виконавця про цільове призначення коштів на рахунку та повернути його постанову без виконання, що є підставою для зняття виконавцем арешту із цих коштів згідно із частиною четвертоюстатті 59 Закону України «Про виконавче провадження». Також виконавець може самостійно зняти арешт з усіх або частини коштів на рахунку боржника у банківській установі в разі отримання документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом (частина четверта статті 59 Закону України «Про виконавче провадження»). Як встановлено судом, на виконанні у Першотравневому відділі ДВС у м.Чернівці Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції перебувало виконавче провадження №66280789 з примусового виконання постанови №СЕ 0007685 від 19.03.2021 року, виданої Інспекцією з паркування, про стягнення з [PERSON] штрафу у розмірі 510 гривень (а.с.7-8). Постановою державного виконавця від 28.07.2021 року накладено арешт на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належить боржнику [PERSON] у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору, основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів 771 грн. 50 коп. (а.с.9-10). Згідно витягу з приват 24 з карткового рахунку «Універсальна голд» [NUMBER] , відкритого в АТ КБ «Приватбанк», видно, що на рахунку позивача станом на 01.08.2021 року були наявні особисті кошти у розмірі 2990 грн. 77 коп. та ліміт у розмірі 1951 грн. 33 коп., а всього доступно 4942 грн. 10 коп. (а.с.12,13). На витягу з Приват 24 наявне розміщене повідомлення про обмеження за карткою у зв`язку з накладенням арешту виконавчою службою або приватним виконавцем. Накладаючи в межах виконавчого провадження арешт на грошові кошти боржника, державний виконавець в постанові від 28.07.2021 року зазначив, що арешт накладається на грошові кошти у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів 771 грн. 50 коп. Копію вказаної постанови, якою накладено арешт на майно (кошти) боржника, виконавець надіслав АТ КБ «Приватбанк» для накладення арешту на грошові кошти боржника. Однак, відповідачем було накладено арешт на усі наявні кошти на рахунку [PERSON] №[NUMBER] . Арешт із коштів, наявних на рахунку боржника, було знято банком на підставі постанови державного виконавця від 19.08.2021 року про зняття арешту з коштів у зв`язку з виконанням рішення боржником. Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Згідно з частиною першою статті 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. У письмовій формі належить вчиняти, зокрема правочини між фізичною та юридичною особою (пункт 2 статті 208 ЦК України). Згідно з договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд. (частини 1, 3 статті 1066 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 1067 ЦК України договір банківського рахунка укладається для відкриття клієнтові або визначеній ним особі рахунка у банку на умовах, погоджених сторонами. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Відповідно до частини третьої статті 1068 ЦК України банк зобов`язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом. Положення статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» містять поняття: банківські рахунки - рахунки, на яких обліковуються власні кошти, вимоги, зобов`язання банку стосовно його клієнтів і контрагентів та які дають можливість здійснювати переказ коштів за допомогою банківських платіжних інструментів; вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. Відповідно до пункту 1.8 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492 (далі - Інструкція № 492), банки відкривають своїм клієнтам поточні рахунки за договором банківського рахунка. Цим же пунктом Інструкції встановлено, що до поточних рахунків також належать карткові рахунки, що відкриваються для обліку операцій за платіжними картками відповідно до вимог цієї Інструкції. Частиною першою статті 1074 ЦК України визначено, що обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму чи фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом. Банк не має права встановлювати заборону на встановлення обтяження, але може встановлювати розумну винагороду. Відповідно до частини третьої статті 1075 ЦК України залишок грошових коштів на рахунку видається клієнтові або за його вказівкою чи в порядку, встановленому законом, перераховується на інший рахунок в строки і в порядку, встановлені банківськими правилами. Таким чином, виходячи зі змісту ч. 3 ст. 1066 ЦК України, банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші не передбачені договором або законом обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд. Грошові кошти, які були зараховані на картку позивача за законом є власністю позивача, якими вона мала право розпоряджатись на власний розсуд. Відповідно до ст. 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ст.319 ЦК України). Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ж ч. 6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Стаття 129 Конституції Українивизначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої). Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. До того ж, у даному випадку, необхідно зауважити, що міжнародними актами, зокрема, Резолюцією Генеральної асамблеї ООН від 09 квітня 1985 року № 39/248 «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» констатовано, що споживачі здебільшого знаходяться в нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти, купівельної спроможності та виходячи з важливості сприяння справедливому, рівноправному та усталеному економічному і соціальному розвитку, у зв`язку з чим сформульовано керівні принципи для захисту інтересів споживачів. Таким чином, суд вважає, що, в даному спорі, на позивачку [PERSON] , як на споживача банківських послуг та слабшу сторону правовідносин, покладено лише обов`язок доведення факту неможливості використання належних їй грошових коштів, які розміщені на рахунку у банківській установі, тоді як на АТ КБ «Приватбанк» покладено обов`язок довести правомірність обмеження споживача у розпорядженні власними коштами, які перебувають на рахунку. За таких обставин, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що дії відповідача щодо обмеження права користування та розпорядження спірним картковим рахунком порушували права [PERSON] , як споживачки банківських послуг, суд приходить до переконливого висновку про задоволення позовних вимог у частині визнання дій відповідача такими, що порушували права споживача щодо надання фінансових послуг по рахунку №[NUMBER] . Будь-яких законних підстав обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, наявними на рахунку №[NUMBER] , понад суму стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, судом не встановлено під час розгляду справи. Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди , суд, виходить із наступного. Згідно частин 1 та 2 статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом. При задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Під час судового розгляду було встановлено, що відповідач у порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів» не надав [PERSON] можливості розпоряджатися належними їй коштами, що були розміщені на рахунку №[NUMBER] , чим порушив її права споживача, не вирішив спірні питання у позасудовий спосіб, що змусило позивача звернутися до суду за захистом порушених прав, що призвело до душевних страждань, що дає підстави для відшкодування завданої їй моральної шкоди. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 1 вересня 2020 року (справа 216/3521/16) зробила правовий висновок, що вирішуючи спір щодо відшкодування моральної шкоди за порушення споживчого договору суди мають враховувати, що моральна шкода за порушення цивільно-правового договору як спосіб захисту суб`єктивного цивільного права може бути компенсована і в тому разі, якщо це прямо не передбачено законом або тим чи іншим договором, і підлягає стягненню на підставі статей 16 та 23 ЦК України і статей 4 та 22 Закону України «Про захист прав споживачів» навіть у тих випадках, коли умовами договору право на компенсацію моральної шкоди не передбачено. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позивач має право на відшкодування завданої їй неправомірними діями відповідача моральної шкоди. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує глибину фізичних та душевних страждань позивача, характер та тривалість немайнових втрат, часу та зусиль, необхідних для відновлення порушених прав, обяг наявних грошових коштів на картці позивача, якими остання не могла користуватися та тривалість таких протиправних дій (менше місяця), вимоги розумності і справедливості, і вважає, що відшкодуванню підлягає моральна шкода у розмірі 1000 гривень. За таких обставин, суд на підставі встановлених обставини справи, що підтверджені належними та допустимими доказами у справі, приходить до висновку про доведеність заявлених позивачем позовних вимог, у зв`язку з чим наявні правові підстави для його часткового задоволення. Відповідно до ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з роглядом справи, покладаються З урахуванням вищевказаної ціни позову у розмірі 50000 гривень, загальний розмір судового збору, який повинен був сплачений позивачем за подання до суду вказаного позову, становить 2270 грн. 00 коп. Позовні вимоги [PERSON] були задоволені в розмірі 1000 гривень, що у відсотковому відношенні до заявленої ціни позову становить 2%. Отже, [PERSON] пропорційно її задоволеним позовним вимогам, які становлять 2 % від ціни позову, підлягає стягненню судовий збір в розмірі 45 грн. 40 коп. (2270:100х2=45, 4).

Outcome: partial