Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-27 00:00:00

Позивач звернулася до суду з даним позовом обґрунтовуючи його тим, що від сумісного шлюбу з відповідачем у них [INFO] народилася дочка [PERSON], яка проживала разом з матір'ю в м.Кодима Одеської області у вересні 2015 року відповідач приїхав до дитини, попросив взяти її на тиждень до себе в м.Одесу, після чого забрав дочку і з того часу її не повернув до матері. Між сторонами постав спір про визначення місця проживання дитини, який позивач просила вирішити його,відібравши дочку від батька та стягнути моральну шкоду. Позивачка позов підтримала, просила його задовольнити, посилаючись на рішення Київського районного суду м.Одеси від 27.10.2016р. у справі №520/10607/16ц. Представник відповідача до суду не прибув, повідомлявся належним чином про час та місце розгляду справи, заяви про розгляд справи у його відсутність до суду не надходило. Суд, відповідно до норм ст.169 ЦПК України, вважає таку неявку представника відповідача неповажною. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до наступного. Згідно ст.61ч.3 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Встановлено, що позивав перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, [INFO] народила доньку [PERSON], яка мешкала з нею до вересня 2015 року в м.Кодима. Батьком дитини записаний відповідач. Тобто у даному випадку, відповідно до ст.160 СК України, батьки, до виникнення спору про розірвання шлюбу, визначилися про місце проживання дитини з матір'ю. Відповідач постійно з позивачем та дитиною не проживав, мешкав окремо, був зареєстрований за адресою [ADDRESS]. 5.08.2015р. позивач звернулася до Кодимського районного суду Одеської області з позовом про розірвання шлюбу та залишення дитини проживати з нею. Наприкінці серпня 2015 року відповідач, приїхавши до м.Кодима, з дозволу позивача на нетривале його відвідування, узяв доньку до себе до м.Одеса, і після цього відмовляється повернути доньку до матері, тобто фактично самотужки, без згоди матері, змінив раніше існуючи домовленість щодо проживання дитини з нею, до вирішення вказаного спору, при цьому до суду або до органів опіки та піклування з відповідним позовом або заявою про визначення місця проживання дитини з ним, відповідач не звертався. Ці обставини встановлені цим судом та рішенням Київського районного суду м.Одеси від 27.10.2016р. у цивільній справі №520/10607/16ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання малолітньої дитини, яким позов задоволено частково, зокрема, визначено місце проживання малолітньої [PERSON] [INFO] з матір'ю [PERSON] за її місцем проживання. Згідно ч.1 ст.162 Сімейного кодексу України якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду, рішення органу опіки та піклування, проживала малолітня дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. У відповідності до принципу 6 Міжнародної конвенції прав дитини - дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна якщо це можливо перебувати під опікою і відповідальністю своїх батьків і у всякому разі у атмосфері любові і матеріальної забезпеченості. Малолітню дитину не слід крім тих випадків коли є виняткові обставини розлучати з матір'ю. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що відповідач утримує малолітню дочку [PERSON] у себе без згоди матері дитини незаконно, рішенням суду місце проживання дитини визначено з матір'ю, а тому вимоги позивачки про відібрання дитини і поверненні її матері є обгрунтованими і підлягають задоволенню. Відповідно до ст.23 та 1167 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Суд також вважає, що позивачка зазнала моральних страждань з приводу неправомірної поведінки відповідача щодо утримання у себе малолітньої дочки [PERSON], і страждання позивачки доведені самим фактом ізоляції малолітньої дитини, неможливістю з нею спілкуватися та виконувати свої материнські обов'язки, а тому вимога позивачки про стягнення з відповідача моральної шкоди в сумі 10000 гривень підлягає частковому задоволенню, і суд вважає суму у 8000 грн. достатньою для відшкодування її моральних страждань. На підстав викладеного суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню. На виконання вимог ст.367ч.1п.3 ЦПК України суд вважає за необхідне допустити рішення в частині відібрання дитини і повернення її матері до негайного виконання.

Outcome: partial