Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-24 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому з урахуванням збільшення позовних вимог, просить визнати незаконними та скасувати рішення виконкому Нагуєвицької сільської ради від 23.02.2007 року №11 про оформлення права власності на житловий будинок [ADDRESS] за [PERSON] та свідоцтво про право власності на нерухоме майно, виданого 25.04.2007 року виконавчим комітетом Нагуєвицької сільської ради [PERSON] на будинок [ADDRESS], скасувати реєстрацію права власності за [PERSON], проведеної Дрогобицьким ДКМБТІ та ЕО 25.04.2007 року, реєстраційним номером 18652391; скасувати Свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яке видано 11 травня 2016 року приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Радзієвською О.В. по спадковій справі №29/2015, зареєстрованого в реєстрі №204, [PERSON] на житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходяться в [ADDRESS], скасувавши державну реєстрацію речового права в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на вказаний будинок за [PERSON]; визнати за нею право власності на 1/5 ідеальну частину житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходяться в [ADDRESS] та визнати за нею право власності на 1/10 ідеальну частину житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] в порядку спадкування по закону після смерті її батька [PERSON], який помер [INFO]. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що вона разом зі своєю сім'єю - чоловіком [PERSON] та дітьми [PERSON] та [PERSON] проживають в будинку [ADDRESS]. В цьому будинку вона проживає з народження, після одруження проживає її чоловік, а згодом, відповідно, й їхні діти. Будинок був побудований у 1952 року і станом на 1991 рік належав до колгоспного двору. Нещодавно вона довідалась про те, що її покійна мама [PERSON], яка померла [INFO] склала заповіт, яким заповіла усе належне їй майно відповідачу - її брату. 11.05.2016 року приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Радзієвською О.В. видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на ім'я відповідача, згідно якого до складу спадкового майна ввійшов житловий будинок з відповідними господарськими будівлями та спорудами. Про такий перехід прав на будинковолодіння вона дізналась із позовної заяви відповідача до неї та членів її сім'ї про визнання їх такими, що втратили право користування вказаним будинком. Їй також стало відомо про те, що ще у 2007 році її мама оформила право власності на вказаний будинок на підставі рішення виконкому Нагуєвицької сільської ради від 23.02.2007 року №11 про оформлення права власності на житловий будинок [ADDRESS]. Вважає, що їй як члену колгоспного двору також належала частка у вказаному будинковолодінні. Окрім цього, після смерті батька [PERSON], який помер [INFO] вона успадкувала 1/10 права власності у вищевказаному будинковолодінні, яка належала йому як члену колгоспного двору, оскільки після смерті батька вона з мамою проживали разом із спадкодавцем. Ухвалою судді від 16.11.2017 провадження у справі. 03.02.2018 відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому позов заперечив, покликаючись на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог та пропуск позивачкою строків позовної давності на звернення до суду з даним позовом. 03.03.2018 позивач подала до суду відповідь на відзив на позовну заяву. Позивач та її представник [PERSON] в судовому засіданні позов підтримали з підстав, викладених у позовній заяві, просять позов задоволити. Позивач додатково суду вказала на те, що все життя проживала у спірному батьківському будинку разом із батьками та своєю сім'єю, підтримували порядок у будинку, дбали про нього, покращували його стан. Як і в кожній сім'ї бували чвари, проте в останні роки життя мами, лише вона доглядала стареньку, обходила її. Питання про будинок ніколи не ставила, так як вважала, що оскільки її брати мають інше житло, вона як найменша дитина залишилась проживати із батьками, то будинок успадкує вона. Спірне майно є єдиним житлом її та членів її сім'ї. Відповідач та її представник [PERSON] в судовому засіданні позов заперечили покликаючись на його необґрунтованість та безпідставність, вважають, що позивачем не представлено доказів на підтвердження факту наявності колгоспного двору, в тому числі, її членства у такому. Просять в задоволенні позову відмовити, застосувати строк позовної давності. Представник Нагуєвицької сільської ради Дрогобицького району Львівської області Вовків О.М. подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності, щодо задоволення позову не заперечує. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснив, що він є найстаршим братом позивачки та відповідача. Спірний будинок вони будували з особистих коштів, мати все життя працювала в колгоспі. Батько також деякий час працював там. Він пішов з батьківського дому десь в 1974-1975 роках. В будинку проживали батьки та позивачка. Їхня мати та позивачка були в дуже поганих стосунках. Батьки завжди вважали, що будинок повинен належати відповідачеві, про що позивачці також було відомо, саме тому мати й зробила таке розпорядження щодо належного їй майна після смерті. Про належність будинку до колгоспного двору йому не відомо. Свідок [PERSON] суду показала, що є сестрою позивачки та відповідача. Десь у 1980 роках вийшла заміж та пішла проживати окремо. Коли жили батьки - обіцяли будинок відповідачеві. Коли батько помирав, сказав мамі, щоб заповіла - братові. Будинок будували батьки за власний кошт. Біля будинку позивачка нічого не робила, все як зробили батьки так і залишилось. Позивачка з мамою постійно сперечались, мати пропонувала останній гроші на житло, але та відмовилась. Про приватизацію будинку матір'ю в 2000-х роках їм усім було відомо. Свідок [PERSON] в судовому засіданні дав покази аналогічні показам інших свідків, зокрема вказав про те, що будинок батьки завжди обіцяли відповідачеві. Додатково зазначив, що батьки матеріально допомагали усім дітям облаштувати своє житло. Мати давали кошти і [PERSON], щоб та збудувала і собі будинок, так як усі знали, що батьківський будинок заповіли відповідачеві, проте та відмовилась. Мати все життя працювала в колгоспі. Про існування колгоспного двору йому нічого не відомо. Свідок [PERSON] дав покази аналогічні показам [PERSON] Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є двоюрідною сестрою сторін. Позивачка все життя проживала в спірному будинку, доглядала стареньку матір, брати лише провідували її. За життя мати всім побудувала хати, окрім [PERSON]. Покійна була прикрою жінкою, часто скаржилась синам на доньку. Свідки [PERSON] та [PERSON] суду дали аналогічні покази [PERSON] Про колгоспний двір їм нічого не відомо. Вислухавши пояснення сторін, з'ясувавши обставини справи, дослідивши надані сторонами докази, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного. Встановлено, що [PERSON] є донькою [PERSON] та [PERSON]. [PERSON] помер [INFO]. [PERSON] померла [INFO]. З довідки Нагуєвицької сільської ради від 02.10.2017 №1183 вбачається, що будинок [ADDRESS] станом на 01.01.1991 року згідно по господарських книг належав до колгоспного двору. Будинок збудовано в 1952 році. Згідно довідки Нагуєвицької сільської ради Дрогобицького району Львівської області №20 від 19.01.2018 згідно записів у по господарських книгах Нагуєвицької сільської ради [PERSON] працювала в колгоспі ім..І.Франка (сільгоспартілі) з 1951 року (колгоспниця, доярка, телятниця), а [PERSON] - у 1971 -73 рр., 1980-90 рр. У відповідності до довідки Нагуєвицької сільської ради №1195 від 04.10.2017 згідно по господарських книг у вищевказаному будинку станом на 1991 були зареєстровані [PERSON], голова будинку, [PERSON], дружина, [PERSON], син, [PERSON], син, [PERSON], донька, [PERSON], зять та [PERSON], внук. На підставі рішення Нагуєвицької сільської ради №11 від 23.02.2007 року «Про оформлення права власності на житловий будинок [ADDRESS]» оформлено право власності на житловий будинок [ADDRESS], загальною площею 86,7 кв.м. та житловою площею 51,3 кв.м. на [PERSON]. Як вбачається зі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 11.05.2016 [PERSON] успадкував після смерті матері [PERSON] житловий будинок з господарськими будівлями, розташований за адресою [ADDRESS]. Згідно ст.4 Прикінцевих та перехідних положень до Цивільного кодексу України, який набрав чинності з 1 січня 2004 року, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Відповідно до частини першої статті 120 ЦК УРСР (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Згідно з частиною другою статті 123 ЦК УРСР (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався вказівками з ведення книг погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затвердженими наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13 квітня 1979 року № 112/5 (далі - вказівки № 112/5), а згодом - аналогічними вказівками з ведення погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року за № 5-24/26, та вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року № 69 (далі - вказівки № 69). Згідно зі змістом вказівок № 112/5 і № 69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім'ї). Відповідно до абзацу 2 пункту 20 вказівки № 112/5 виключенням із загального порядку були лише господарства, в яких проживали працюючі члени колгоспу. Такі господарства, незалежно від роду занять голови господарства, відносилися до господарств колгоспників. У відповідності до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Разом з тим, позивачкою не представлено суду доказів на підтвердження того, що вона була членом колгоспного двору. Згідно зі ст.4 постанови Верховної Ради України «Про введення в дію Закону «Про власність» від 26.03.1991 року загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 1 липня 1990 року. Разом з тим, дані правовідносини, в частині спадкування, продовжують існувати після набрання чинності новим ЦК України в редакції 2003 року, а тому до них слід застосовувати положення цього кодексу. За приписами ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст.ст.1217,1218 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права і обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч.1 ст.1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. За нормами ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені устаттях 1261-1265 ЦК України. Згідно із ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 ЦК України (шість місяців) він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч.3 ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. У п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» передбачено, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не задоволено, що є самостійною підставою для цього. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Відповідач заявив клопотання про застосування строку позовної давності, як судом встановлено, зокрема підтверджено показам свідків, позивачці було відомо про наявність оскаржуваного рішення та наявність правовстановлюючого документу, волевиявлень для прийняття спадщини після смерті батька та/або матері позивач не здійснювала, доказів на підтвердження поважності підстав для поновлення строку позовної давності не представлено, а тому в задоволенні позову слід відмовити. Крім цього, враховуючи, що з часу винесення оскаржуваного рішення Нагуєвицької сільської ради минув значний час (11 років), суд вважає, що свавільне поновлення процесуальних строків порушує принцип правової визначеності. (Справа «Устименко проти України» заява №32053/13 від 29.10.2015 При ухваленні даного рішення судом враховано правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 у справі №6-2469цс16.

Outcome: dismissed