Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-20 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] і [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона є власниками квартири [ADDRESS]. За даною адресою зареєстровані відповідачі, які з лютого 2015 року фактично не проживають без поважних причин. Вона сплачує всі витрати, пов'язані з утриманням квартири. Просить суд визнати відповідачів, такими, що втратили право користування жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS] та усунути перешкоди в користуванні й володінні житловим будинком шляхом зняття відповідачів з реєстрації за місцем проживання. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 08.12.2017 року відкрито провадження по справі та справу призначено до судового розгляду. 15.12.2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10. 2017 року, котрим ЦПК України викладено в новій редакції. Згідно з пп.9 п.1 Розділу XIII Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що подальший розгляд даної справи належить проводити за правилами, що передбачені новою редакцією ЦПК України, в частині у якій вони не встановлюють нових обов'язків, скасовують чи звужують прав, що належні учасникам судового процесу, чи обмежують їх використання. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутність, наполягала на задоволенні позовних вимог та не заперечувала проти винесення по справі заочного рішення. Відповідачі, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з'явилися. Відповідно положень ст. 280-282 ЦПК України, зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи. Дослідивши інші докази, судом встановлено, що [PERSON] на праві власності належить квартира [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Селидівського міського нотаріального округу Донецької області Петровою О.М., зареєстрованого в реєстрі за №545. Згідно довідки, виданої ОСББ «Союз-18 м.Селидове» від 06.11.2017 року, та довідок, виданих Відділом реєстрації місця проживання Селидівської міської ради від 05.12.2017року №08-13/519 і №08-13/518, [PERSON], 1986 року народження, і [PERSON], 1989 року народження, зареєстровані за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до акту від 19.02.2017 р., складеному головою ОСББ «Союз-18 м.Селидове» в присутності свідків [PERSON] і [PERSON] перевіркою встановлено, що за адресою [ADDRESS], [PERSON] і [PERSON] не проживають з лютого 2015 року. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім,ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім,ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність, або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог. Проаналізувавши представлені сторонами в силу вимог ст.ст. 76, 81 ЦПК України докази та оцінивши їх у сукупності, суд приходить до переконання, що позовні вимоги позивача, щодо визнання [PERSON] і [PERSON], такими, що втратили право користування житловим приміщенням є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки відповідачі без поважних причин понад один рік відсутні за адресою: [ADDRESS]. Що стосується позовної вимоги щодо усунення перешкод у користуванні й володінні житловим будинком шляхом зняття відповідачів з реєстрації за місцем проживання, суд вважає що дана позовна вимога задоволенню не підлягає, оскільки відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). Така правова позиція роз'яснена у постанові Верховного Суду України від 16.02.2012 року №6-57цс11. З огляду на викладене, суд вважає що дана позовна вимога задоволенню не підлягає, оскільки задоволення вимоги про визнання особи такою, що втратила право користування є підставою для зняття відповідачів з реєстрації за місцем проживання. Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню.

Outcome: partial