Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-13 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розподіл сумісного майна подружжя, посилаючись на те, що з відповідачем з 29.12.2007 року перебувала в зареєстрованому шлюбі, який був розірваний рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області 27.03.2019 року. Від даного шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , які проживають разом з нею. В період шлюбу, а саме 30.11.2015 року, за сумісні кошти була придбана трикімнатна квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] , яка була оформлена згідно договору купівлі-продажу на відповідача по справі. На даний час позивач змушена винаймати житло та проживати там разом з дітьми, оскільки відповідач в їх сумісній квартирі проживає разом з іншою жінкою. В зв`язку з чим просить визнати за нею право спільної сумісної власності на 2/3 частини вищевказаної квартири з урахуванням інтересів неповнолітніх дітей, а за відповідачем визнати право спільної сумісної власності на спірну квартиру в розмірі 1/3 частини. Ухвалою Лозівського міськрайонного суду Харківської області було відкрито провадження від 01.07.2019 року, позовна заява прийнята до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Відповідачу було надано строк 15 днів з дня отримання ним даної ухвали суду, на подачу відзиву на позовну заяву. 09 серпня 2019 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, а саме в порядку розподілу майна подружжя просив визнати за позивачем право власності на 1/7 частину квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , залишивши у його власності право на 6/7 частин вищевказаної квартири. В обґрунтування відзиву зазначив, що він для придбання спірної квартири 09.11.2015 року уклав договір позики та отримав у власність 200000 гривень, за які і придбав квартиру 20.11.2015 року. Вказав, що починаючи з грудня 2015 року з його заробітної плати відраховуються грошові кошти в рахунок погашення позики, і станом на 27.03.2019 року (момент розірвання між ним та позивачем шлюбу та припинення сумісного проживання) сума погашення за позикою склала 40885,72 гривні. На даний час з його заробітної плати продовжуються утримуватися кошти в рахунок погашення позики. Тому вважає, що за позивачем повинно бути визнано право власності саме на 1/7 частини спірної квартири. Також зазначив, що відсутні підстави застосування ч.ч. 2,3 ст. 70 СК України, а саме відступлення від засад рівності часток подружжя, в зв`язку з тим, що з позивачем залишилися мешкати діти, оскільки він завжди дбає про матеріальне забезпечення сім`ї, від участі в утриманні дітей не ухиляється, не приховував, не знищував та не пошкоджував спільне майно. Позивач надала суду відповідь на відзив та додаткову відповідь на відзив в яких зазначила, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки була придбана ними в період шлюбу, а тому підлягає поділу. Також зазначила, що на даний час відповідач проживає в спірній квартирі, змінив замки, позбавив її та дітей можливості проживати в квартирі, з травня 2019 року матеріальної допомоги на утримання дітей не надає. Вказала, що в неї та дітей не має іншого житла, а також не має коштів для його придбання, на даний час вона змушена винаймати житло, витрачати на це кошти, захищати свої інтереси та інтереси дітей в суді. Тому вважає, що відзив відповідача є безпідставним, надуманим, а тому просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Позивач в судове засідання не з`явилася, але надала суду заяву в якій просила провести розгляд справи за її відсутності, задовольнивши її позовні вимоги в повному обсязі на підставі документів, які містяться в матеріалах справи. Також просила провести розгляд справи за відсутності її представника. Представник позивача [PERSON] С [PERSON] в судове засідання не з`явилася, але надала суду заяву та телефонограму в яких просила провести розгляд справи за її відсутності та за відсутності її довірителя, на задоволенні позовних вимог наполягала в повному обсязі та просила їх задовольнити на підставі наданих письмових доказів. Відповідач в судове засідання не з`явився, але надав суду заяву в якій просив провести розгляд справи за його відстуності та за відстуності його представника, проти задоволення позовних вимог заперечував та просив при винесенні рішення врахувати аргументи, викладені ним у відзиві на позовну заяву. Представник відповідача адвоката Перестороніна О.А. підтримала заяву, про що свідчить її підпис. Суд, перевіривши матеріали справи, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Пунктом 2 Постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 року передбачено, що відповідно до ст.ст. 55, 124 Конституції України та ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь - якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення Європейського суду з прав людини від 19.02.2009 р. у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі «Bellet v. France» Суд зазначив, що ст. 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 81 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Так, судом встановлено та не заперечувалось сторонами, що сторони по справі з 29.12.2007 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 27.03.2019 року розірвано. Від даного шлюбу в сторін народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу діти проживають з позивачкою. 17.05.2019 року Лозівським міськрайонним судом Харківської області було винесено судовий наказ про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дітей в розмірі 1/3 частини заробітку (доходу), але не більше десяти прожиткових мінімумів на дітей відповідного віку, щомісячно, починаючи з 03.05.2019 року і до досягнення дітьми повноліття. 11.06.2019 року ухвалою Лозівського міськрайонного суду Харківської області судовий наказ від 17.05.2019 року був скасований. У період шлюбу, сторонами придбано спільне майно, а саме: відповідно до договору купівлі-продажу від 30.11.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Лозівського міського нотаріального округу Харківської області Василенко Н.Т. на ім`я [PERSON] було придбано трикімнатну квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключного з цивільного обороту. Також частиною 2 та 3 вказаної статті зазначено, що об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності. Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ч. 3 ст. 70 СК України, за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Відповідно до п.п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України (2947-14), ч. 3 ст. 368 ЦК України (435-15), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК України ( 2947-14 ). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню. Відповідно до п. 30 постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~21\~грудня 2007\~року №11«Про\~практику застосування\~судами законодавства\~при розгляді\~справ про\~право на\~шлюб,\~розірвання шлюбу,\~визнання його\~недійсним та\~поділ спільного\~майна подружжя» при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК (2947-14) в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК). Рішення суду повинно містити мотиви та обґрунтування відступу від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні. Інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дочки, сина або другого з подружжя, що заслуговують на увагу, можуть враховуватися судом при визначенні способу поділу спільного майна в натурі й у тому разі, коли суд не відступив від засади рівності часток. Звертаючись до\~суду з\~позовом, позивачка [PERSON] просить визнати за нею право власності на 2/3 частини вказаної квартири на підставі положень ч. 3 ст. 70 СК України. На підтвердження підстав для відступу від засад рівності часток подружжя позивачка посилається на те, що спільні діти перебувають на її утриманні, а відповідач неналежним чином виконує свої зобов`язання по утриманні дітей, оскільки не надає матеріальної допомоги на їх утримання. Доводи позивачки про проживання з нею спільних з відповідачем дітей та у зв`язку з цим фактичне несення нею значних витрат на їх утримання та обґрунтування необхідності понесення витрат на лікування дітей, як на підставу відступлення від засад рівності часток подружжя є необґрунтованим, оскільки ч.3 ст. 70 СК України передбачена обов`язкова умова застосування, а саме: що розмір аліментів, які одержуються, недостатній для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування дитини. Слід зазначити, що згідно з частиною другою статті 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини Отже, відсутність у батька можливості надавати дитині утримання відповідного розміру не звільняє його від такого обов`язку. Доводи позивачки про знаходження їх дітей на її утриманні, не надання відповідачем матеріальної допомоги на утримання дітей, що також є підставою для відступлення від засади рівності часток подружжя, суд не приймає. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачкою не доведено з наданням належних та допустимих доказів, що відповідачем не надається матеріальна допомога на утримання дітей в добровільному порядку, або рішення суду, щодо стягнення з нього аліментів на утримання дітей, що унеможливлює застосування ч. 3 ст. 70 СК України. Позивачка не надала суду належних та допустимих доказів на підставу своїх вимог, щодо відступу від засади рівності часток подружжя при поділі майна, а саме вищевказаної квартири. Виходячи з положень ст. 70 СК України, та проаналізувавши доводи сторін та надані ними докази щодо наявності (відсутності) обставин, які мають значення для вирішення питання відступу від засади рівності часток подружжя при поділі майна, суд прийшов до висновку про недоведеність позивачкою її вимог в обґрунтування збільшення її частки в спірній квартирі до 2/3, та зменшенню частки колишнього чоловіка до 1/3. Згідно зі ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Оскільки по справі не встановлено обставин, що мають істотне значення, які б давали підстави для відступлення від принципу рівності часток сторін при поділі спільної сумісної власності, суд дійшов висновку, що спірна квартира, яка є об`єктом спільної сумісної власності сторін, підлягає поділу між сторонами по 1/2 частині кожному з подружжя, таким чином вимоги позивачки підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивачем при подачі позовної заяви до суду був сплачений судовий збір у розмірі 768,40 гривень, а вартість майна складає 150000 гривень, тому суд покладає на відповідача [PERSON] сплату судового збору на користь держави у розмірі 731,60 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: partial