Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-20 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом, яким вказала, що квартира [ADDRESS] належить їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 07.10.2020 року, зареєстрованого в Державному реєстру речових прав на нерухоме майно від 07.10.2020 року.Відповідач є колишнім власником вказаної квартири та не проживає у ній з квітня 2020 року.Незважаючи на це, фактично звільнивши житло та виїхавши до іншого місця проживання, відповідач дії зі зняття з реєстраційного обліку місця проживання не вчинив, що створює для позивача перешкоди у вільному користуванні майном, змушує нести додаткові витрати зі сплати комунальних послуг.Позивач наголосила, що реєстрація місця проживання відповідача в належній їй квартирі, створює перешкоди в здійсненні її прав власника щодо користування та розпорядження належною їй квартирою.Враховуючи вищенаведене, [PERSON] просила суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] та покласти на відповідача судові витрати у справі. Представник позивача [PERSON] надав суду заяву, якою просив проводити розгляд справи без його участі та участі позивача, заявлені вимоги підтримав, просив їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення № 75000 0829183 5 та оголошення на офіційному вебпорталі судової влади в Інтернет, в судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив, відзиву не подав. Згідно ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Процесуальні дії суду по справі: Ухвалою Білозерського районного суду Херсонської області від 23 липня 2021 року у вказаній справі було відкрито провадження та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини: Згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 07.10.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Білозерського районного нотаріального округу в Херсонській області Прокопенко В.М. за реєстровим № 532 та зареєстрованого 07.10.2020 року в Державному реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, позивач є власником житлового будинку [ADDRESS] . Відповідно до довідок № 1297 від 30.06.2021 року, № 2931-02-18/0/21/700-15.14-1586 від 22.07.2021 року, та акту № 1330 від 05.07.2021 року, виданих Станіславською сільською радою Херсонської області, [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , проте не проживає за вказаною адресою близько 1 року. Оцінивши та дослідивши всі надані позивачем докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позову з наступних підстав. Частиною 1 ст. 316 ЦК України визначено, що право власності це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із ст. 317 ч.1 ЦК України, власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. За приписами ст. 319 ч.1 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ст. 321 ч.1 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Як визначено ст. 391 ч.1 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ст. 16 ч.1 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Право власності має фундаментальним характер, захищається згідно з нормами національного законодавства з урахування принципів ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Держави-учасниці Конвенції зобов`язані поважати право кожного на мирне володіння своїм майном та гарантувати його захист передусім на національному рівні. Зазначене положення закріплено на конституційному рівні принципом непорушності права власності (ст. 41 Конституції України). Статтею 71 ЖК визначено, що жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання. Статтею 72 ЖК України визначено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Положеннями ст.ст. 150, 156 ЖК України вказано, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. п. 34, 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», під час розгляду позовів про визнання особо такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації. Як було вказано представником позивача, відповідач, після реалізації спірного житла позивачу, близько одного року не проживає у вказаному будинку, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей у помешканні не має. Будь-яких домовленостей між сторонами про реєстрацію чи проживання відповідача у будинку позивача між сторонами не було. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine»), рішення від 02 грудня 2010 року) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Як було визначено Постановою Верховного суду від 21 липня 2021 року по справі № 227/1044/20, при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого жилого приміщення. Відповідний правовий висновок викладений і в постанові Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 454/2025/15-ц, провадження № 61-46621св18. Таким чином, власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового чи цивільного законодавства. Підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позивачем надано достатньо доказів того, що [PERSON] понад 6 місяців не проживає за місцем реєстрації, має інше фактичне місце проживання, підстав для збереження за ним житлового приміщення чи інших домовленостей між сторонами немає. При цьому, відчуження [PERSON] спірного будинку свідчить про втрату ним інтересу до такого жилого приміщення, а його реєстрація за вищевказаною адресою є перешкодою у здійсненні позивачем права користування та розпорядження своїм майном. З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що вимоги [PERSON] , як власника житла, про визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Розподіл судових витрат суд вирішує в порядку ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved