Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-04 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні нерухомим майном шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. На обґрунтування позову зазначила, що вона є власником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] на підставі договору дарування квартири серії ВЕР № 770366 від 04.07.2007 року. Відповідач по справі був її співмешканцем, який зареєстрований в її квартирі з 21.05.2007 року, але вже багато часу у вказаній квартирі не проживає та має інше місце для свого постійного проживання. Багато часу вона з відповідачем не живе однією сім`єю, вони не ведуть спільного господарства, не мають спільного бюджету. Відповідач не виконує своїх обов`язків щодо часткової оплати комунальних послуг на утримання житла та прибудинкової території у належному стані, весь тягар витрат по утриманню квартири позивач несе одна. [PERSON] неодноразово зверталась до відповідача з проханням, щоб останній добровільно знявся з реєстрації з належної їй квартири. Однак її прохання залишились поза увагою відповідача. На даний час у неї склалося важке матеріальне становище. Реєстрація відповідача в її квартирі значно збільшує її оплати за комунальним платежами. Крім того, відповідно до своїх доходів вона має право на отримання субсидій, проте через реєстрацію в її квартирі відповідача, зробити цього не може. В зв`язку з даними обставинами вона змушена звернутися до суду з даним позовом. Просить визнати відповідача особою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS] та покласти усі судові витрати на позивача. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 07.06.2021 року цивільний позов прийнято до розгляду та відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження. До початку судового розгляду справи відзиву на позов, заперечень, клопотань чи заяв по суті справи від сторін не надходило. В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги, посилаючись на викладені в позовні заяві обставини та просила позов задовольнити. Також пояснила, що квартира їй належить на праві власності та була подарована її братом. Десь у 2007 році вона зареєструвала в ній відповідача, так як вони проживали однією сім`єю, як чоловік та дружина. Від спільного проживання мають сина. На даний час відповідач у вищевказаній квартирі проживає постійно, але вона бажає його виписати бо він постійно вживає алкогольні напої та б`є її, через це вона змушена викликати поліцію. Одного разу він так сильно її побив, що вона перебувала в лікарні пів року. Зазначила, що вона раніше теж вживала алкогольні напої, але зараз не вживає, є інвалідом. [PERSON] постійно чіпляється до неї, виражається в її бік нецензурною лайкою та погрожує вбивством. Доказів щодо звернення до поліції до суду не надала. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити в його задоволенні та пояснив, що з 2007 року постійно проживає в зазначеній квартирі з позивачем , як чоловік та дружина, стосунки вони не зареєстрували. Іншої власності та місця проживання не має, раніше мав квартиру, але продав її, щоб зробити ремонт в спірній квартирі. Наголосив, що позивач раніше вживала алкогольні напої, все виносила із квартири та продавала, йому зраджувала. На даний час він не працює, комунальні послуги не сплачує лише два місяці та має заборгованість по аліментам, алкогольні напої вживає рідко. Визнав, що іноді бив позивачку по обличчю. Просив не виписувати його в з квартири, бо йому не має де жити. Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, вивчивши та оцінивши докази по справі та зіставивши їх у відповідності до норм чинного законодавства, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] є власником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копіями договору дарування квартири від 04 липня 2007 року посвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Ізотовою В.А., зареєстровано в реєстрі за № 3326, технічного паспорту на квартиру, витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 16480817 від 31.10.2007 року (а.с. 7, 8-9, 10). Згідно довідки № 001085219 про склад сім`ї наданої ТОВ «Абонент ХХІ» 12.04.2021 року у квартирі [ADDRESS] , яка належить [PERSON] , окрім неї зареєстровані: син [PERSON] , дочка [PERSON] , мати [PERSON] та співмешканець [PERSON] (а.с. 11). Таким чином, на підставі наявних в матеріалах справи доказів судом встановлено, що в квартирі, власником якої є позивач, зареєстрований відповідач [PERSON] .. Позивач в позовній заяві стверджувала, що відповідач багато часу не проживає в зареєстрованій квартирі, а тому бажає визнати відповідача таким, що втратив право на користування даною квартирою з підстав, вказаних у позові. Відповідач же заперечує даний факт та вказує, що він постійно з 2007 року проживає в квартирі де зареєстрований з позивачем як чоловік та дружина та мають сина [PERSON] . Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Так, відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Частиною 1 ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. За змістом ст. 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 64 ЖК УРСР до членів сім`ї наймача належить дружина наймача, їхні діти та батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в п. 2 цієї статті перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати у займаному житловому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Водночас, ч. 4 ст. 3 СК України передбачено, що сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. У пункті 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, ч.1 ст. 405 ЦК). Таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. Тому стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним застосовуються положення статті 405 ЦК України. Відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом, і у цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають. Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 №2 встановив, що реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальному житловому фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім`ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз змісту вказаних правових норм дає підстави для висновку про те, що положення ч.2 ст. 405 ЦК України поширюється і на тих членів сім`ї власника житла, які припинили з ним сімейні відносини. Оскільки відповідач проживав з позивачем однією сім`єю, як чоловік та дружина, мають спільну дитину, але на даний час припинили сімейні відносини, відповідач являється членом сім`ї позивача. Відтак, застосуванню до правовідносин, що склались між сторонами ст. ст. 71, 72 ЖК УРСР не підлягають, оскільки право членів сім`ї власника житлового приміщення на користування відповідним житлом та/або втрата такого права передбачена саме ст. 405 ЦК України, а захист права наймача або членів його сім`ї - ЖК УРСР. Отже в даному випадку слід застосовувати норму ст.405 ЦК України. Відповідно до вказаної норми при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Відтак, для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин не проживання за адресою такого житлового приміщення. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. На підставі статей 12, 81 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Однак, в порушення ч.1 ст.81 ЦПК України позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що відповідач без поважних причин понад один рік не проживає за зареєстрованим місцем проживання та втратила інтерес до права користування житлом. Матеріали справи не містять наявних обставин, які б дали право визнати відповідача - особою, що втратила право користування житловим приміщенням. Крім того, втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло, правомірність застосування якого за обставинами цієї справи позивачем не доведено. Аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, дійшов висновку про недоведеність позовних вимог в заявлених ним межах та про відсутність існування правових підстав для їх задоволення. Оскільки в задоволення позову відмовлено, тому відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем, не відшкодовуються. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed