Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-02 00:00:00

Позивач звернулася до суду з даним\~ позовом 06.03.2018 року мотивуючи тим, що з 16.08.2013 року перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, 12.01.2018 вона звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу. У спільному шлюбі у них народився син [PERSON], [INFO]. Дитина перебуває повністю на її утриманні, вони з відповідачем не досягли згоди щодо розміру аліментів, які він має сплачувати на утримання сина. Відповідач у справі, ухиляється від утримання сина і добровільно матеріальної допомоги не надає, хоча має таку можливість, оскільки він здоровий та працездатний, інших осіб на утриманні не має, тому просила стягнути з відповідача на свою користь аліменти на дитину в розмірі 1/4\~ частини всіх видів його заробітку ( доходу), щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з дня подачі позову до суду до досягнення дитиною повноліття. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала, просила задовольнити вимоги в повному обсязі та зазначила, що рішенням суду від 19.03.2018 року шлюб між нею та відповідачем було розірвано, вона працює та отримує мінімальну заробітну плату, якої не вистачає у повному обсязі задовольнити потреби дитини на харчування, лікування, придбання одягу, оплату за харчування дитини у дитячому садочку та потреби групи, яку відвідує син. Відповідач в добровільному порядку в лютому та березні 2018 року купував одяг, в березні сплатив за дитячий садок. В лютому 2018 року дав 600,00 грн. В грудні 2017 року син хворів і відповідач грошей на лікування не дав, а в\~ лютому 2018 року на її прохання надати матеріальну допомогу сказав «якщо щось не подобається, то щоб віддала йому дитину». В добровільному порядку вони з відповідачем згоди про щомісячний розмір аліментів не вирішували, він вказує що сплачує кошти на її картковий рахунок у банку, однак картку вона втратила, заблокувала рахунок і вказані кошти не отримувала. Перешкод у спілкуванні із сином вона відповідачу не чинить, на телефонні дзвінки не відповідає, оскільки він ображає її. В період шлюбу відповідач отримуючи заробітну плату кошти їй надав лише на її вимогу. З січня 2018 року вона із сином проживає окремо від відповідача і він в добровільному порядку їм не допомагає. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити у задоволенні вимог позивача, подав відзив на позов та зазначив, що він не відмовляється від матеріальної допомоги\~ на дитину та бажає приймати участь у його житті, однак позивач чинить йому перешкоди, а саме: коли приїздить до сина його не має дома, на телефонні дзвінки позивач не відповідає, в березні 2018 року почав сплачувати на картковий рахунок позивача кошти в рахунок аліментів, оскільки вона відмовилась отримувати їх на руки та поштою. Також, купував одяг та продукти харчування для дитини, сплачував за дитячий садок. В грудні 2017 року тиждень не міг потрапити до сина коли він хворів, оскільки позивач проживала у своїх батьків, але вона мала його зарплатну картку і мала можливість купувати необхідні ліки для дитини. З позивачем вони не дійшли згоди щодо розміру аліментів та порядку їх сплати, за місцем своєї роботи він заяви про відрахування аліментів не подавав, тому на власний розсуд почав сплачувати кошти в рахунок аліментів на картковий рахунок позивача, про те, що він заблокований позивач не повідомила. Його заробітна плата на даний час становить 9800,00 грн. щомісячно, а аліменти він сплачує 2000,00 2100,00 грн. Представник відповідача, адвокат [PERSON] в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову, підтримав викладені у відзиві обставини та зазначив, що позивач не надала до суду відповідних доказів в підтвердження позовних вимог. Відповідач виконує свої батьківські обовязки, сплачує аліменти на картковий рахунок позивача, про те, що вона заблокувала картку відповідачу не повідомила і кошти йому не повертались. Відповідач прагне допомагати сину, однак позивач йому перешкоджає. Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може\~ ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно ст. 180 Сімейного Кодексу України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 16.08.2013\~ року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням суду від 19.03.2018 року, яке набрало законної сили 19.04.2018 ( а.с.23). Від шлюбу сторони мають сина [PERSON], [INFO], що підтверджено копією свідоцтва про народження ( а.с. 5). Позивач разом із сином зареєстровані та проживають за адресою: [INFO], шосе Київське, 34, кв.2 що підтверджено довідкою Управління адміністративних послуг Білоцерківської міської ради від 02.03.2018\~ року за № 1033 ( а.с. 8). Також, з матеріалів справи ( а.с. 3,4,61,62) вбачається, що [PERSON], [INFO], уродженка м. Біла Церква\~ Київської області, РНОКПП: [NUMBER],\~\~ з 03.05.2017 року по 31.03.2018 року працювала у ТОВ «Мактревел» та отримувала заробітну плату в середньому 3450, 73 грн., а з 01.04.2018 року\~ по теперішній час працює в нотаріальній конторі на посаді юрисконсульта у приватного нотаріуса Білоцерківського міського нотаріального округу в Київській області [PERSON] та отримує заробітну плату в розмірі 3770,00 грн. З матеріалів справи ( а.с. 13, 21,22, 64,65) вбачається, що [PERSON], [INFO], уродженець [INFO], ідентифікаційний номер: [NUMBER], зареєстрований та проживає за адресою: [INFO], має склад сімї: дружина - [PERSON] та сина [PERSON], інших осіб на утриманні не має, здорова та працездатна особа, працює в ТОВ Епіцентр» ЛЦ «Калинівка» на посаді водія навантажувача та має позитивну характеристику за місцем роботи. Також, в садовому засіданні встановлено, що відповідач сплачував на рахунок ДНЗ «Веснянка», який відвідує син, за харчування : у грудні 2017 року 257,89 грн., у березні 2018 року 432,45 грн., у квітні 2018 року 150,24 грн. , в період з 17.01.2018 року по 20 травня 2018 року поніс витрати на продукти харчування, одяг та дозвілля сина в сумі 2769,39 грн., 11.02.2018 року передав позивачу під розписку кошти в розмірі 600,00 грн. на харчування сина, а з 22.02.2018 року почав перераховувати кошти на харчування та матеріальне утримання сина в рахунок аліментів на картковий рахунок позивача відкритий у ПАТ КБ «Приватбанк»: 22.02.2018 року 600,00 грн., 12.03.2018 року 500,00 грн., 21.03.2018 року 500,00 грн., 08.04.2018 року 500,00 грн., 16.04.2018 року 500,00 грн., 25.04.2018 року 500,00 грн., 07.05.2018 року 500,00 грн., 29.05.2018 року 500,00 грн., 07.06.2018року 500,00 грн. 18.06.2018 року 500,00 грн.. 25.06.2018 року 600,00 грн., 10.07.2018 року 700,00 грн., 16.07.2018 року 700,00 грн., 27.07.2018 року 700,00 грн., 11.08.2018 року 700,00 грн., 22.08.2018 року 700,00 грн., 28.08.2018 року 600,00 грн., що підтверджено матеріалами справи ( а.с. 24-39, 69-75) та визнається позивачем. Позивач в судовому засіданні зазначила, що кошти, які відповідач направляв на її картковий рахунок не отримувала, оскільки картку втратила і заблокувала рахунок, однак жодних доказів в підтвердження даних обставин до суду не надала і не спростувала доводів відповідача щодо сплати ним вказаних коштів на утримання сина у вказаний період. Відповідно до ч. 1 ст. 182 Сімейного Кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує:1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів;\~ 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;\~ 4) інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 182 Сімейного Кодексу України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до ч. 1 ст. 183 Сімейного Кодексу України, частка\~ заробітку\~ (доходу)\~ матері,\~ батька,\~\~ яка\~\~ буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ч.1 ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік» дітей віком до 6 років встановлений: з 1 січня 2018 року - 1492 гривні, з 1 липня - 1559 гривень, з 1 грудня - 1626 гривень. Відповідно до ст.3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (яка була ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27 лютого 1991 року і набула чинності для України 27 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з ч.2 ст.3 Конвенції про права дитини, держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч.2 ст.6 цієї Конвенції). Також, частинами 1 та 2 ст.27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до змісту ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі». Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. Рішення Європейського суду є офіційною формою роз`яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у звязку з цим джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні. Відповідно до ст.5 «Рівноправність подружжя» Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом України №475/97-ВРвід 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обовязками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. У відповідності до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Визначаючи розмір аліментів суд врахував, що: позивач отримує мінімальну, визначену законодавством заробітну плату, на її утриманні знаходиться малолітній син, який відвідує дитячий навчальний заклад та потребує матеріальної підтримки з боку обох батьків на рівень життя, достатній для його фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку; відповідач є здоровим та працездатним, іншим особам аліменти не сплачує, отримує щомісячно достатній заробіток (доход) в розмірі більше ніж встановлена законодавством мінімальна заробітна плата. Однак, відповідно до ч.1.ч.2 ст. 181 СК України, способи виконання батьками обовязку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і ( або) натуральній формі. В судовому засіданні встановлено, що між сторонами відсутня домовленість про сплату аліментів на дитину, між ними не було укладено ні усного, ні письмового ні нотаріально посвідченого договору, відповідач за місцем роботи заяву про відрахування з його заробітної плати суми аліментів не подавав, як і не надав до суду відомостей про розмір його заробітної плати, для визначення його матеріального стану. Отже, між сторонами відсутня добровільна домовленість відповідно до ст.ст. 181,187,189 СК України, а у\~ разі неможливості досягнення між батьками угоди про добровільне відрахування (сплату) одним з них аліментів, кошти на утримання дитини (аліменти) можуть бути присуджені за рішенням суду у частці від доходу платника і (або) у твердій грошовій сумі відповідно до ст. 181 СК України. В п.17 постанови Пленуму ВСУ від 15.05.2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розяснено, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Слід зазначити, що відповідно до ч.1 ст. 185 СК України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом, тощо). Таким чином, відповідач, як до присудження аліментів так і після їх присудження, зобовязаний брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами, в тому числі щодо\~ оплати за навчання, на розвиток здібностей та\~ лікування дитини. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку про стягнення\~ з відповідача на користь позивача аліментів на дитину [PERSON], [INFO],\~ в розмірі 1/4\~ частини всіх видів її заробітку ( доходу), щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 06.03.2018 року до досягнення дитиною повноліття, оскільки заявлені позивачем вимоги та визначений\~ спосіб стягнення аліментів відповідає\~ положенням\~ законодавства та інтересам сина, його рівню життя, необхідного для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. На підставі ст. 141 ЦПК України, Закону України «Про судовий збір», суд приходить до висновку, про стягнення з відповідача на користь держави судового збору в розмірі 704,80 грн.

Outcome: approved