Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-01 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] і просить зобов'язати останню повернути їй борг у розмірі 8135, 00 Євро, що за курсом НБУ складає 106 243, 10 грн, 3% річних в розмірі 7004, 87 грн, інфляційне збільшення в розмірі 837, 98 грн. В обґрунтування позову позивач зазначила, що 01 липня 2011 року вона з відповідачем уклала договір позики, котрий був оформлений розпискою. Згідно умов вищезазначеного договору позивач передала, а відповідач прийняла в борг грошові кошти в сумі 8135, 00 Євро, які зобов'язувалася повернути до 31 серпня 2011 року. Станом на 27 лютого 2014 року відповідач взяті на себе зобов'язання перед позивачем належним чином не виконала. Таким чином, станом на 26.02.2014 р. сума основного боргу [PERSON] перед [PERSON] складає 8135,00 Євро, що за курсом НБУ складає 106 243,10 грн. (13,86 грн. * 8135 Євро). Окрім того, оскільки відповідач не повернула в строк борг по розписці, з неї має бути додатково стягнуто 3% річних в сумі 7004, 87 грн, та інфляційне збільшення в розмірі 837, 98 грн. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Відповідач у судовому засіданні зазначила, що проти позовних вимог не заперечує і додала, що брала грошові кошти у борг для іншої особи, яка, на її думку, виявилася шахраєм, у зв'язку з чим вона не змогла повернути борг у строк, передбачений умовами договору. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 01 липня 2011 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, на підтвердження умов якого останньою було складено розписку. Згідно умов вищезазначеного договору позивач передала, а відповідач прийняла в борг грошові кошти в сумі 8135, 00 Євро, які зобов'язувалася повернути до 31 серпня 2011 року (а.с.6). Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. У судовому засіданні позивач зазначила, що вищевказані грошові кошти відповідач до цього часу не повернула, про що не заперечував відповідач, внаслідок чого станом на 27 лютого 2014 року сума заборгованості становить 8135, 00 Євро, що за курсом НБУ (на день подачі позовної заяви) складає 106243 грн 10 коп. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У такому разі, якщо порушено грошове зобов'язання, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України інфляційні втрати, на думку суду, стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти, а передбачені цією ж нормою проценти річних як санкція за порушення грошового зобов'язання мають бути стягнуті. Аналіз зазначеної норми права свідчить про те, що внаслідок знецінення лише грошова одиниця України (гривня) підлягає індексації, а іноземна валюта, яка була предметом позики, не підлягає. Індекс інфляції - це показник, який характеризує динаміку загального рівня цін на товари і послуги, які купує населення для невиробничих цілей. Ціни в Україні встановлюються у національній валюті, тому зазначена норма ЦК може бути застосована лише у випадку прострочення грошового зобов'язання у гривні. Як вбачається із наданих позивачем розрахунків до позову відповідач станом на 26 лютого 2014 року прострочив строк виконання свого зобов'язання на 911 днів. Отже, суд приходить до висновку про те, що розрахунок штрафних санкцій, який був наданий позивачем є вірним, сума 3% річних від суми боргу становить 7004,87 грн. та має бути стягнута із відповідача на користь позивача. Таким, чином, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, оскільки відповідач не виконала взятих на себе зобов'язань перед позивачем щодо своєчасного повернення суми позики, та з відповідача підлягають стягненню сума основного боргу разом та 3 % річних від суми позики. На підставі викладеного, ст. ст. 525, 526, 527, 625, 1046-1049 ЦК України,

Outcome: partial