Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-21 00:00:00

Позивач звернулася до суду з даним позовом, в якому просив встановити факт закріплення за [PERSON], згідно договору дарування від 17.06.1996року, посвідченого нотаріусом Першої Житомирської державної нотаріальної контори Ширінською Л.В., права власності на квартиру [ADDRESS]. Сторони в судове засідання не з'явилися, позивач надіслав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав, представник відповідача подав заяву про розгляд справи без участі представника Житомирської міської ради, представник третьої особи подав заяву про розгляд справи без участі представника першої Житомирської державної нотаріальної контори. Враховуючи, що в матеріалах справи зібрано достатньо доказів про взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін на підставі вимог ст. 169 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що згідно договору дарування від 17.06.1996 року, посвідченого нотаріусом Першої Житомирської державної нотаріальної контори Ширінською Л.В., я отримала у дар від [PERSON] та стала власницею квартири [ADDRESS]. Право власності [PERSON] на дане житло було зареєстровано 19.06.1996 р. у реєстрово-кадастровій книзі №127, стр.308 реєстр №13197 відповідно до діючого на той час законодавства. Відповідно довідки КП «ВЖРЕП №6» Житомирської міської ради № 5586 від 20.11.2015 року, відміткою про реєстрацію в паспорті громадянки України, договором про участь у витратах на утримання будинку, [PERSON], [INFO], зареєстрована за адресою:[ADDRESS]. Згідно листа КП «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради № 7703 від 19.11.2015 року, в якому зазначено, що в зв'язку з помилковим зазначенням/внесенням даних щодо номера квартири а номера будинку у різних документах, згідно наявної на підприємстві інформації в матеріалах інвентаризаційної справи та реєстрової книги, [PERSON] є власником квартири [ADDRESS]. Відповідно до листа КП «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради від 03.12.2015 року, в якому зазначено, що в реєстраційному написі від 19.06.1996 року, до договору дарування, допущена технічна описка в номері будинку, зазначено [ADDRESS], слід читати [ADDRESS], а також в інвентаризаційну справу внесено копію договору дарування, де було зазначено виправлення в прізвищі власника Сокерана, виправлено на [PERSON]. При зверненні до Житомирської міської ради позивачу було повідомлено, що відповідно до облікових даних управління житлового господарства міської ради свідоцтво про право власності за №20455 від 05.06.1996р було надано [PERSON] на квартиру [ADDRESS] (відповідно до поданої ним заяви та інших документів), а помилка була допущена при виписці самого свідоцтва. На даний час у мене наявна копія свідоцтва про право власності на житло на ім′я [PERSON] з внесеними виправленнями номеру будинку та квартири. Згідно листа Першої Житомирської державної нотаріальної контори ГТУЮ у Житомирської області від 09.12.2016р., зазначили, що вони не можуть внести виправлення у вказаний вище договір дарування та рекомендовано мені звернутися до суду. Крім того, в листі управління містобудування, архітектури та дизайну міського середовища Житомирської міської ради в січні 2016р. зазначено, що житловий будинок [ADDRESS] не існує та ніколи не існував, а я є власником квартири № 27, яка розташована по [ADDRESS]. Відповідно до ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст.ст.317, 319 ЦК України передбачають, що власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном, яке він здійснює на власний розсуд і усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Постановою Пленуму ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07.02.2014р встановлено, що відповідно до ст.41 Конституції України та п.2 ч.1 ст.3, ст.321 ЦК України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом. Згідно ст. 328 ЦКУ право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. В ч.2 ст.16 ЦК України міститься перелік способів захисту цивільних прав та інтересів і вказано крім того, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 386 ЦКУ держава забезпечує рівний захист прав усіх суб′єктів права власності. Враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення.

Outcome: approved