Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-02 00:00:00

Позивач звернулася до суду з зазначеним позовом, обґрунтовуючи тим, що 31.01.2006 року померла її баба [PERSON], після смерті якої єдиний спадкоємець її майна [PERSON] спадщину у встановленому законом порядку не прийняв. [PERSON], батько позивачки, помер 17.05.2015 року. Після смерті [PERSON] залишилося спадкове майно у вигляді земельної частки (паю) площею 4,7 умовних кадастрових гектарів, що розташована на території Микільської сільської ради Полтавського району та області. Посилаючись на те, що вона протягом останніх декількох років постійно проживала зі своєю бабою та доглядала за нею, просила встановити цей факт та визнати за нею право на земельну частку (пай) як спадкоємцем пятої черги за законом. Позивач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити, надавши пояснення, аналогічні тим, що викладені у позовній заяві. Третя особа [PERSON] позов вважає обґрунтованим, пояснивши, що позивач доводиться йому рідною сестрою. Приблизно з літа 2005 року і до дня смерті [PERSON] 31.01.2006 року [PERSON] проживала з нею в одному будинку у с. Курилехівка та здійснювала догляд за бабою. Представник відповідача позов визнала частково, при вирішенні спору покладається на розсуд суду. Представник третьої особи Полтавської районної держаної нотаріальної контори у судове засідання не зявився, попередньо надавши заяву про розгляд справи за його відсутності. Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. Статтею 214 ЦПК визначено, що під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. \~ Згідно з вимогами ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. \~ Встановлено, що [PERSON] померла 31.01.2006 року(а.с.19). За життя [PERSON] належало майно у вигляді земельної частки (паю) площею 4,7 умовних кадастрових гектарів, що розташована на території Микільської сільської ради Полтавського району та області(а.с.21). Згідно з Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру від 04.01.2017 року, спадкова справа після померлої 31.01.2006 року [PERSON] не відкривалася(а.с.48). Згідно зі ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сімєю не менш як пять років до часу відкриття спадщини. Відповідно до розяснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у п.21 постанови №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Зазначений п'ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім'єю до набрання чинності цим Кодексом. Як вбачається зі змісту позовних вимог, позивач просить встановити факт постійного проживання зі спадкодавцем, не визначаючи при цьому періоду(не менш як пять років до часу відкриття спадщини) та обовязкової умови «однією сімєю», що у даному випадку не породжує для неї правових наслідків, передбачених ст. 1264 ЦК України. Сам по собі факт постійного проживання осіб за певною адресою не може автоматично породжувати для них взаємні права та обовязки, які передбачено для осіб, що складають сімєю. Також допитані у судовому засіданні свідки надали суперечливі покази у частині щодо періоду проживання [PERSON] разом з її бабою [PERSON] Так, свідок [PERSON] пояснив, що [PERSON] проживала зі своєю бабою близько 5 років до дня її смерті, проте свідок [PERSON] та третя особа [PERSON], який доводиться рідним братом позивачці стверджували, що вона проживала її будинку близько півроку до дня смерті. Окрім того, обоє свідків не змогли відповісти на питання щодо місця проживання неповнолітніх дітей позивачки, що викликає сумніви у правдивості їхніх свідчень у іншій частині. При цьому будь-яких доказів ведення позивачем із [PERSON] спільного господарства, спільного бюджету, наявності взаємних прав та обовязків, тобто обставин, що підтверджують проживання їх однією сімю суду протягом не менш як пяти років до часу відкриття спадщини суду не надано. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Із системного аналізу норм чинного законодавства вбачається, що для того, щоб спадкоємець вважався таким, що прийняв спадщину, самого факту спільного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини недостатньо. Необхідно, щоб таке проживання було постійним. Перелік документів та інших доказів, які дозволяють визначити постійність проживання, містяться у п. 211 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Згідно з цією нормою доказом постійного проживання разом зі спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом зі спадкодавцем; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем. Суду не надано достатніх, достовірних та належних доказів того, що позивач постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Так, згідно з паспортом [PERSON] не була зареєстрована у с. Курилехівка; згідно з довідкою Микільської сільської ради свідоцтво про смерть [PERSON] видавалося [PERSON] Як пояснила позивачка, орендну плату за користування спірним земельним паєм ні її батько, ні вона після смерті [PERSON] не отримували. За таких обставин позовні вимоги в частині встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини задоволенню не підлягають; відповідно, не підлягає задоволенню вимога про визнання права на земельну частку(пай), яка безпосередньо повязана із встановленням зазначеного юридичного факту. Питання щодо розподілу судових витрат суд вирішує відповідно до ст.88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed