Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-06 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом в якому просить визнати недійсною розписку видану 05.03.2014 року [PERSON] на користь [PERSON] на суму 47 366,00 грн. Вимоги мотивує тим, що 19.02.1999 року вона уклала шлюб з [PERSON] У вересні 2016 року із заочного рішення Ірпінського міського суду Київської області від 29.08.2016 року вона дізналася, що її чоловік [PERSON] надав відповідачу розписку, відповідно до якої отримав від останнього грошові кошти у розмірі 47 366,00 грн. Проте від неї, як дружини позичальника, ні відповідач, ні сам позичальник згоди на укладення договору позики не отримували, а про одержання її чоловіком грошових коштів за розпискою вона нічого не знала, оскільки дані кошти не витрачалися в інтересах сім'ї. Сума оспорюваного правочину становить 47 366 грн., що в 38 разів перевищує встановлений прожитковий мінімум на одну особу, тому спірний договір позики не відноситься до дрібного побутового договору і стосується цінного майна. Через відсутність її письмової згоди на одержання позики, оскаржувана розписка вчинена з порушенням вимог актів цивільного законодавства. Враховуючи викладене позивач просить визнати спірну розписку недійсною. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] [PERSON] просила задовольнити заявлені вимоги з підстав, викладених у позові. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав, пояснив, відповідач в позику грошей за спірною розпискою йому не давав. Свою сім'ю утримує лише він, дружина не працює, продукти він купує особисто, кошти дає позивачу для витрачання нею на конкретні потреби за необхідності, дружина фінансами не розпоряджається. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у письмових запереченнях (а.с. 34-38), пояснив, що відсутність формальної письмової (простої) згоди одного з подружжя на отримання позики, з метою погашення спільних зобов'язань щодо придбання у спільну власність майна, не дає правових підстав для визнання договору позики недійсним, про що зазначено у правовій позиції Верховного Суду України від 20.02.2013 року у справі № 6-163цс12. Відповідач впевнений, подружжя [PERSON] використовували отримані від нього кошти в інтересах сім'ї. Середня заробітна плата [PERSON], згідно довідки, складає 1 600 грн. в місяць, проте останній разом з дружиною та дітьми з дня отримання коштів у борг неодноразово виїжджав на відпочинок за кордон, маючи незначну зарплату. Третя особа [PERSON] був допитаний судом у якості свідка, який засвідчив, що грошових коштів за договором позики від відповідача він не отримував, спірну розписку написав під примусом на роботі, його змусили це зробити, оскільки його тероризували. З відповідачем вони старі знайомі та партнери. Його колишня фірма де він був директором мала невиплачені грошові зобов'язання перед фірмою відповідача, через що він написав розписку. Тоді він казав [PERSON], що розписка буде недійсною, бо писав її без нотаріуса і не було його дружини. Він думав, що розписка не буде мати сили. Його дружина ніколи не працювала, трудової книжки не має. У 2013 р. він їздив у Москву, у 2014 чи 2015 році був три дні в Стамбулі по роботі, його дружина з дітьми у 2014 р. їздила в Єгипет. Суд, вислухавши пояснення представників сторін по справі та третьої особи [PERSON], який також був допитаний у якості свідка, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Згідно свідоцтва про одруження, позивач та третя особа у справі [PERSON] зареєстрували шлюб 19 лютого 1999 року (а.с. 4). Як убачається із матеріалів справи, 05 березня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до умов якого [PERSON] отримав від відповідача грошові кошти у розмірі 47 366,00 грн., що еквівалентно 5 920 дол. США із строком повернення грошових коштів до 31.05.2014 року (а.с. 5-5 зв.). За заявленими вимогами позивач просить визнати недійсною зазначену розписку видану [PERSON] від 05.03.2014 року, посилаючись на ст. ст. 203, 215 ЦК України, частини 2, 3 ст. 65 Сімейного кодексу України, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що оскаржувана розписка вчинена з порушенням вимог актів цивільного законодавства, оскільки вона не давала своєї письмової згоди на одержання позики. Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставами недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, встановлених частинами першою - третьою, п'ятою, шостою ст. 203 ЦК України. Підставами недійсності правочину відповідно до ст. 203 ЦК України є невідповідність (суперечливість) його змісту вимогам Цивільного кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; відсутність у особи, яка вчиняє правочин, необхідного обсягу цивільної дієздатності; відсутність вільного волевиявлення учасника правочину і невідповідність його внутрішній волі; невідповідність форми вчинення правочину установленій законом; правочин має бути спрямований на настання реальних правових наслідків. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом. Статтею 65 Сімейного кодексу України, на яку посилається позивач, регламентовано право подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Як зазначено вище, на момент видачі спірної розписки [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з позивачем. Відповідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Ураховуючи назву (право подружжя на розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя), структуру (наявність чотирьох частин) та зміст ст. 65 СК України, друга і третя частини якої визначають як реалізується встановлений частиною першою цієї статті принцип розпорядження спільним майном за взаємною згодою, а частина четверта є самостійною і визначає принцип виникнення обов'язку за договором, укладеним в інтересах сім'ї, суд вважає, що оскільки договір позики для позичальника, який отримує грошові кошти із зобов'язанням їх наступного повернення, не є договором про розпоряджання майном, то при укладенні такого договору одним з подружжя у якості позичальника положення частин першої-третьої ст. 65 СК України не застосовуються. Згідно частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частина четверта статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Отже, із системного аналізу вищевказаних норм убачається, що договір позики не являється правочином щодо розпорядження майном, тому на спірні правовідносин норми ч. ч. 2, 3 ст. 65 СК України не поширюються. З урахуванням зазначеного позов задоволенню не підлягає у зв'язку з його безпідставністю. Представник відповідача у поданих запереченнях просить відмовити у задоволенні позову та стягнути з позивача на користь [PERSON] витрати на правову допомогу у розмірі 3 500 грн., при цьому суду надано угоду про надання правової допомоги від 20.07.2017 року (а.с. 51) та акт приймання-передання наданих послуг від 04.10.2017 року (а.с. 52). Проте суд не вбачає підстав для стягнення з позивача вказаних витрат на правову допомогу за недоведеністю, оскільки доказів на підтвердження сплати коштів не надано. В порядку ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України суд не розглядає питання розподілу судових витрат, враховуючи, що в межах даного спору судом ухвалено рішення про відмову у задоволенні позову.

Outcome: dismissed