Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-03 00:00:00

позивач звернулася до суду з означеним позовом, в якому просила визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS]. Позов подано з посиланням на те, що 13 червня 2001 року чоловік позивача [PERSON] подарував позивачу належну відповідачу на праві власності 1/3 частину жилої квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS]. Договір дарування посвідчено державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області та зареєстровано в реєстрі за № 1-2114. У відповідності до свідоцтва про право власності на житло, інші 1/3 частка квартири належить позивачу, а ще одна 1/3 частка - [PERSON]. [PERSON]В, зареєстрований в квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS] з 1996 року. 11 червня 2008 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Відповідач з 2007 року в належній позивачу на праві власності квартирі не проживає, особистих речей в житловому приміщенні не зберігає. В 2008 році відповідач виїхав з м.Новомосковська, місце його проживання позивачу не відоме. Добровільно з реєстрації місця проживання відповідач не знімається, комунальні послуги не оплачує, чим порушує право власності позивача. Позивач надала заяву згідно якої просить розглядати позов за її відсутності, наполягає на задоволенні позовних вимог. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяву про розгляд справи за його відсутності не надавав. Представник третьої особи-1 у судове засідання не з'явився, надав суду заяву, згідно з якою не заперечив проти задоволення позову та просить суд розглянути справу у його відсутність. Третя особа-2 надав суду заяву, згідно з якою не заперечив проти задоволення позову та просить суд розглянути справу у його відсутність. Згідно з ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З урахуванням зазначених положень закону та думки позивача, який згідно заяви не заперечував проти заочного розгляду справи, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. У зв'язку з тим, що сторони в судове засідання не з'явились фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги з огляду на наступні обставини. Судом встановлено, що у відповідності до Свідоцтва про право власності на житло від 08 липня 1996 року, виданого органом приватизації - Механізованою колоною № 165, [PERSON], [PERSON] та [PERSON] внаслідок приватизації набули права власності на житлову квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS]. Свідоцтво зареєстроване в Новомосковському БТІ за № 15446-88. 13 червня 2001 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування, у відповідності до якого [PERSON] подарував, а [PERSON] отримала в дар 1/3 частину житлової квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], належну [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 08 липня 1996 року, виданого органом приватизації - Механізованою колоною № 165. Договір дарування посвідчено державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області та зареєстровано в реєстрі за № 1-2114. Перехід права власності від відповідача до позивача на майно зареєстровано в КП «Новомосковське БТІ» за реєстровим № 15446 в червні 2001 року. Також, згідно з довідкою адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України в Дніпропетровській області від 04 травня 2017 року, 30 липня 1992 року у квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS] зареєстровано [PERSON], [INFO]. У відповідності до Свідоцтва про розірвання шлюбу, шлюб між позивачем та відповідачем розірвано 11 червня 2008 року. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 383 ЦК України, передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право власника будинку, членів сім`ї власника користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок і із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням членів сім`ї власника, тимчасових мешканців. Водночас, на момент відчуження права власності на користь позивача, відповідач, будучи зареєстрований в спірному житловому приміщенні продовжив своє проживання на правах члена сім`ї власника житлового приміщення та до 11 червня 2008 року зберігав статус члена сім`ї власника. Однак, у відповідності до акту Голови Квартального комітету кварталу № 33 м.Новомосковська в присутності [PERSON], [PERSON], [PERSON] з 2008 року виїхав з м.Новомосковська. Доказів на підтвердження факту проживання в квартирі після 2008 року суду не надано. Отже, позивач, відповідно до ст.10 ЦПК України, довела за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст. ст.57-59 ЦПК України, зазначені обставини, того, що у квартирі за адресою: [ADDRESS] відповідач не проживає більше року, а лише зареєстрований в ній. У відповідності до п.39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року, члени сімї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК України). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сімї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сімї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають. Відповідно до ч.1 ст.405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Так, згідно матеріалів справи не вбачається наявності договору чи заповіту, на підставі яких встановлено сервітут відповідача щодо користування квартирою, належною позивачу, матеріали справи свідчать про відсутність відповідача у житловому приміщенні, що належить позивачу більше, ніж 1 рік. За таких обставин, зібрані у справі докази та їх оцінка вказують на наявність підстав для визнання відповідача, таким, що втратив право користування житловим приміщенням за вищезазначеною адресою. Вирішуючи при ухваленні рішення питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд бере до уваги, що при зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір у сумі 640,00 гривень, тому відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, судовий збір в розмірі 640,00 гривень підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved