Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-16 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом, який обґрунтовує тим що 15.11.2003 року вона та відповідач зареєстрували шлюб. Дітей від даного шлюбу не мають, шлюбний договір не укладався. Перебуваючи в шлюбі вони вели спільне господарство та в 2007 році за спільні кошти придбали двокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS]. 19.07.2013 року шлюб між ними припинено. Так як після розірвання шлюбу вони взаємної згоди про розподіл квартири не дійшли, а квартира належить їм на праві спільної сумісної власності та уточнивши позов просить визнати за нею право власності на 1/2 частину двокімнатної квартири за адресою: [ADDRESS], стягнути з відповідача на її користь судовий збір. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги з підстав зазначених у позові підтримав та просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] позов не визнали, вважають, що спірна квартира належить [PERSON] на праві особистої приватної власності, так як дана квартира була набута ним за кошти, які належали йому особисто. Тому в задоволенні позову просять відмовити у повному обсязі. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши докази по справі, вважає, що позов задоволенню не підлягає, з наступних підстав. Судом встановлено, що 15.11.2003 року позивач та відповідач зареєстрували шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Сумського міського управління юстиції у Сумській області, актовий запис № 1785 (а.с.7) 19.07.2013 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] (а.с.6) 26.07.2013 року позивач змінила прізвище з «[PERSON]» на «[PERSON]», що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] (а.с.8) Відповідачеві на підставі договору дарування від 06.10.2006 року № 2-1721 - на праві приватної власності належала однокімнатна квартира за адресою: [ADDRESS] (а.с. 28) Згідно з п.2 ч.1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. 06.12.2007 року зазначена квартира була відповідачем продана, що підтверджується договором купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 1362 (а.с.25) Згідно п.2 вказаного договору продаж квартири здійснювався за 14 735,00 грн., натомість як вбачається з розписки від 06.12.2007 року наданої [PERSON] покупцеві [PERSON], відповідач фактично отримав від продажу квартири за адресою: [ADDRESS] кошти у сумі 151 500,00 грн., що було еквівалентно 30 тис. дол. США (а.с.26) Суд звертає увагу на те що при наданні розписки та отриманні коштів [PERSON] у розмірі 30 тис. дол. США позивач була присутня про що свідчить її підпис в цій розписці, як свідка (а.с.26) Суд вважає, що продаж квартири був здійснений саме за 151 500,00 грн., а не за 14735,00 грн., як зазначено у договорі, оскільки 30 тис. дол. США це реальна ціна за квартиру. У цей же день, 06.12.2007 року відповідач придбав двокімнатну квартиру що знаходиться за адресою: [ADDRESS] за 151 500,00 грн., що підтверджується договором купівлі-продажу від 06.12.2007 року (а.с.34,35) Крім того, відповідачеві для купівлі квартири за адресою: [ADDRESS] його батьки подарували ще 5 тисяч дол. США. Дані обставини в судовому засіданні підтвердилися показами свідків. Так, свідок [PERSON] суду показала, що вона подарувала своєму сину - відповідачу по справі свою однокімнатну квартиру. Вона та її чоловік восени 2007 року дали по 5 тис. дол. США своїм дітям - [PERSON] для купівлі квартири, а [PERSON] для купівлі автомобіля. Свідок [PERSON] суду показав, що є братом відповідача. В 2007 році батьки дійсно давали йому та братові [PERSON] кошти у сумі по 5 тис. дол. США кожному. Кошти, які надавали [PERSON] були надані для купівлі квартири. Свідок [PERSON] суду показав, що позивач та відповідач є його кумами. Одного разу, коли він сидів за столом чув як батько [PERSON] говорив, що хоче дати кошти відповідачеві у розмірі 5 тис. дол. США для купівлі квартири. Крім того, був присутнім при продажі однокімнатної квартири відповідачем, за скільки вона була продана не знає. Не викликає сумніву та обставина, що виручені від продажу однокімнатної квартири кошти були вкладені відповідачем на придбання двокімнатної квартири. Цих обставин позивач та її представник не спростували. Суд не може погодитись та прийняти як за достовірні пояснення представника позивача про те, що двокімнатна спірна квартира була куплена за спільні кошти, які збирались тривалий час, а вирученими від продажу однокімнатної квартири коштами відповідач розпорядився на свій розсуд і не вклав їх у спірну квартиру. Судячи з того, що договори укладались одним днем у [PERSON] фізично не було часу для того, щоб розпорядитись отриманими від продажу квартири коштами. Крім того, за умови наявності достатньої кількості коштів для придбання спірної квартири не було необхідності в один і той же день продавати однокімнатну та одночасно купувати двокімнатну квартиру. Суд вважає, що це є не просто збігом обставин, а є підтвердженням зазначених вище обставин. Відповідно до п. 3 ч.1 ст. 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Згідно роз'яснень які містять в п. 23 Постанові Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Позивач та її представник всупереч вимогам ст.ст. 57-60 ЦПК України не надали суду належних і допустимих доказів, які б свідчили про інші ціну зазначених правочинів або про вкладення позивачем коштів на придбання квартири за адресою: [ADDRESS]. Таким чином, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову [PERSON] про визнання за нею права власності на 1/2 частини двокімнатної квартири за вказаною адресою слід відмовити за необґрунтованістю. Враховуючи, що в задоволенні позову відмовлено, тому в силу ст. 88 ЦПК України не підлягають задоволенню вимоги позивача щодо стягнення з відповідача на її користь судового збору.

Outcome: dismissed