Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-02 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом посилаючись на те, що вона є власником житлового будинку [ADDRESS] . В даному будинку, крім позивача, зареєстровано також місце проживання батьків колишнього власника будинку - відповідачів [PERSON] та [PERSON] , які після укладеного договору купівлі - продажу в 2008 році, продовжили проживати у вказаному будинку за усної домовленості з позивачкою. Восени 2016 року позивач звернулася до відповідачів з вимогою звільнити належний їй на праві власності житловий будинок, проте відповідачі відмовилися та чинять перешкоди у користуванні належним їй майном, в зв`язку з чим, на підставі ст.391 ЦК України, просила усунути перешкоди у праві користуванні майном шляхом виселення та зняття з реєстрації відповідачів по справі. Ухвалою судді від 01.11.2017 року у справі відкрито провадження і справа призначена до розгляду з викликом сторін. 04.12.2017 року представник відповідачів в судовому засіданні заперечила щодо задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що належне позивачу на праві власності домоволодіння, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] , було відчужене незаконним шляхом, оскільки при укладенні договору купівлі-продажу на 48/100 частин вищевказаного житлового будинку, від імені [PERSON] на підставі довіреності діяв [PERSON] , яку [PERSON] надав [PERSON] , в якості гарантії повернення позичених коштів в сумі 5000 доларів США, та відповідно до якої останній мав право від імені [PERSON] вчиняти правочини з вказаним майном. [PERSON] , скориставшись тим, що у розписці не визначено строк повернення грошових коштів, які отримав [PERSON] , здійснив відчуження 48/100 частини вищевказаного житлового будинку від імені [PERSON] , тим самим не надавши можливості для повернення грошових коштів у нормально відведений час. 15 грудня 2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу Адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, котрим ЦПК України викладено в новій редакції. Відповідно до п.9 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України, в редакції Закону України №2147-VIII від 03.10.2017 року, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. 28.12.2017 року представник відповідачів надала відзив на позовну заяву, в якій позовні вимоги не визнала з підстав вказаних у запереченнях, та крім того, зазначила, що проживаючи у вказаному домоволодінні відповідачі не руйнують та не псують його, а навпаки ремонтують та використовують за призначенням, позбавлення відповідачів права користування частиною вказаного житлового будинку та їх виселення буде мати наслідком того, що відповідачі опиняться на вулиці, оскільки відповідачі є непрацездатними і перебувають на пенсії, та у останніх відсутнє будь-яке інше житло, або інше нерухоме майно яке б було придатне для проживання. На підтвердження вказаного долучила відповідні інформаційні довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно. Ухвалою Білозерського районного суду Херсонської області від 03.04.2018 року клопотання представника відповідачів задоволено та провадження по даній справі зупинено до набрання законної сили судовим рішенням у цивільній справі №766/22756/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу частини домобудівлі недійсним. Ухвалою Білозерського районного суду Херсонської області від 06.03.2019 року провадження у справі відновлено у зв`язку із постановленням рішення в цивільній справі №766/22756/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу частини домобудівлі недійсним, та у справі призначено судове засідання з викликом сторін. 31.07.2019 року позивачем уточнено позовні вимоги, шляхом надання до суду уточненої позовної заяви. 23.09.2019 року позивачем уточнено позовні вимоги, також шляхом надання до суду уточненої позовної заяви. 21.02.2020 року позивачем збільшено позовні вимоги, шляхом пред`явлення позовних вимог до [PERSON] , та остаточно просила визнати [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування належним їй на праві власності житловим будинком та усунути перешкоди в користуванні належним їй майном, шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення та зняття з реєстраційного обліку. 26.02.2020 року Ухвалою Білозерського районного суду Херсонської області залучено до участі у справі №648/3192/17 в якості співвідповідача по справі - [PERSON] . Ухвалою Білозерського районного суду Херсонської області від 20.03.2020 року підготовче судове провадження закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав зазначених у позовній заяві та просив їх задовольнити з урахуванням збільшених позовних вимог. Представник відповідачів в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити в їх задоволенні з підстав зазначених у відзові на позовну заяву. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав заяву про розгляд справи без його участі, не заперечував щодо задоволення позовних вимог. Суд дослідивши матеріали цивільної справи, заслухавши пояснення сторін, оцінивши надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості та достатності у їх взаємозв`язку, дійшов переконання, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Відповідно до положень ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 12ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно частини 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку укладеного 14.02.2008 року між [PERSON] , який діяв від імені [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Білозерського районного нотаріального округу в Херсонської області Гребенюк Т.М. за №402, та Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №27131143, позивачу - [PERSON] належить на праві приватної власності житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . Вказане також підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] від 27.08.2010 року. З матеріалів справи вбачається, що відповідачі зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , згідно довідок наданих Кізомиською сільською радою Білозерського району Херсонської області від 31.10.2017 року та витягу з Єдиного державного демагрофічного реєстру щодо реєстрації місця проживання №6514-683431-2017. Як встановлено судом та не заперечувалось представником позивача в судовому засіданні, відповідачі проживають за вищевказаною адресою та іншого житла не мають, що також підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна за №109037697 та №109041022 від 26.12.2017 року. Відтак наведені обставини є такими, що не підлягають доказуванню (частина перша статті 82 ЦПК України). Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з частинами 4, 5 статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Згідно зі статтею 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частини перша, друга цієї статті). У статті 114 ЖК УРСР передбачено підстави виселення з наданням громадянам іншого жилого приміщення. При вирішенні питання про виселення колишнього власника або члена сім`ї колишнього власника житла, суд має враховувати і загальні норми, що регулюють питання реалізації права власності. Положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК Української РСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Такий правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16. Відповідно до частини першої статті 156 ЖК члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Крім того, при розгляді спорів, що не врегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)). Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Суд вважає, що не є підставою для виселення колишнього власника вищевказаного домоволодіння або членів його сім`ї, оскільки сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ. Судом не приймаються до уваги доводи позивача, щодо укладеного між позивачем та [PERSON] попереднього договору купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] , як на підставу задоволення позовних вимог, оскільки вказаний факт не підтверджує вчинення перешкод відповідачами у користуванні та розпорядженні майном позивача. З матеріалів справи вбачається, що рішенням Білозерського районного суду Херсонської області у цивільній справі №766/22756/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу частини домобудівлі недійсним - відмовлено у задоволенні позовних вимог. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Проте, сам факт звернення відповідачів до позивача з вищевказаними вимогами, свідчить про бажання відповідачів надалі проживати у вказаному домоволодінні. У статті 6 Конвенції проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 5 ЦПК України). Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Крім того, права колишнього власника житла та членів його сім`ї також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача. Позивач була обізнана, що місце проживання відповідачів по справі зареєстроване у спірному житловому будинку та на момент укладення договору купівлі-продажу від 2008 року вони там проживають, тобто могла передбачити характер та вагу обтяження майбутньої 48/100 частини нерухомості - житлового будинку, проте фактично погодилася набути право власності на цю частину нерухомого майна з такими обтяженнями. Іншого житла відповідачі не мають, а можливість виселення колишнього власника та членів його сім`ї без надання іншого житлового приміщення, законодавством не передбачена. Підстав для виселення відповідачів без надання іншого житлового приміщення відповідно до вимог статті 116 ЖК УРСР суд не вбачає, оскільки на вказану норму, як на підставу задоволення позову, позивач не посилалась та на підтвердження належних та допустимих доказів суду не надано. Аналогічні правові позиції викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц, провадження № 61-298цс19; судовою палатою Касаційного цивільного суду Верховного суду у постановах від 23.09.2019 року у справ №329/398/18, провадження № 61-6362св1; від 27.11.2019 року у справ № 345/4385/17, провадження № 61-48126св18. За таких обставин, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог, так як підстав для виселення відповідачів позивачем не доведені і не відповідають принципу пропорційності такого втручання Оскільки суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, тому й судові витрати, пов`язані з розглядом даної справи, що були понесені позивачем, у відповідності до ст.141 ЦПК України, до стягнення з відповідачів не підлягають.

Outcome: dismissed