Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-07 00:00:00

Позивач, звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просить стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі, компенсацію за невикористану відпустку та моральну шкоду. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що вона перебувала в трудових відносинах з АТ «Київметробуд», де працювала на посаді провідного економіста договірного відділу. Починаючи з грудня 2020 року, відповідач перестав виплачувати позивачу заробітну плату. 01.03.2021 позивач була звільнена за згодою сторін (ч. 1 ст. 36 КЗпП України), однак в день звільнення відповідач не провів з позивачем повний розрахунок при звільненні. В зв`язку з чим позивач звернулася до суду з даним позовом, в якому просить стягнути з відповідача нараховану, але не виплачену заробітну плату в загальному розмірі 15467,71 грн., оплату листка непрацездатності в розмірі 3298,48 грн., компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 5601, 67 грн., вихідну допомогу 45000,90 грн., компенсацію за затримку виплаченої заробітної плати у розмірі 97144, 80 грн. та моральну шкоду в розмірі 150000 грн. 29.06.2021 представник відповідача подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що з позовними вимогами не погоджується, зазначив, що позивачем невірно визначено розмір заборгованості по заробітній платі, оскільки останньою не враховано обов`язок роботодавця по утриманню обов`язкових податків і зборів, невиплата заробітної плати [PERSON] сталась не з вини відповідача, а тому, що на рахунки підприємства за ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва накладено арешт. Щодо компенсації за невикористану відпустку, позивачем не вірно здійснено розрахунок і остання складає 6541 грн. 43 коп. Стосовно вихідної допомоги, остання є незаконною, оскільки позивач була звільнена з посади провідного економіста за угодою сторін, а відтак допомога у розмірі середньої заробітної плати за 3 місяці є безпідставною. Стосовно моральної шкоди відповідач вважає, що остання є безпідстваною та не доведеною. 19.07.2021 позивач подала відповідь на відзив, відповідно до якої, вказала, що заробітна плата не була виплачена починаючи з грудня 2020 року. 14.06.2021 відповідач частково сплатив заборгованість по заробітній платі, проте заборгованість все ще є наявною. 18.08.2021 представником відповідача подано письмові пояснення, в якому останній зазначив, що розрахунку позивача стосовно заробітної плати, суми лікарняних та суми компенсації за дні невикористаної відпустки є невірними. В судове засідання позивач не з`явилася, надала заяву про розгляд справи в її відсутність, позовні вимоги з урахуванням уточнень наданих у відповіді на відзив підтримала, просила позов задовольнити. Представник відповідача, в судове засідання не з`явилася, про розгляд справи судом повідомлялася, неодноразово подавала клопотання про відкладення розгляду справи. Проте, враховуючи строк протягом якого справа перебуває в провадженні суду та ст. 6 Конвеції, в якій вказано, що кожна особа має право на розгляд своєї справи у розумний строк, суд приходить до висновку, про розгляд справи за відсутністю сторін за наявними матеріалами справи. Дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні факти та відповідні ним правовідносини. [PERSON] працювала в АТ «Київметробуд» на посаді провідного економіста договірного відділу з 02.06.2020 по 01.03.2021 /а.с.24-29/. 01 березня 2021 року [PERSON] звільнена за угодою сторін, на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, що підтверджується наказом АТ «Київметробуд» № АТ 56 від 01.03.2021 /а.с. 66/. Відповідно в якому вказано, що [PERSON] підлягає виплата компенсації за невикористану щорічну відпустку в кількості 17 календарних днів /а.с. 66/. За період роботи позивачу була нарахована заробітна плата: за грудень 2020 року в розмірі 12 311, 88 грн.; січень 2021 року 9300 грн.; лютий 2021 року 5653,85 грн., березень 2021 8562, 21 грн. /а.с. 68/. Як вбачається з наданої виписки з банківського рахунку, відкритого [PERSON] у АТ «Альфа-Банк», суми нарахованої заробітної плати за період грудень 2020 року - лютий 2021 року відповідач частково сплатив кошти по нарахованій але не виплаченій заробітній платі /а.с. 100/. Згідно ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ч.1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Як вказано у ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення працівником вимоги про розрахунок. Проте, АТ «Київметробуд» не здійснило розрахунку із [PERSON] при звільненні, а відтак з відповідача на користь позивача підлягає стягненню невиплачена заробітна плата за період з грудня 2020 року по березень 2021 року в загальному розмірі 15467 грн. 71 коп. без вирахування податків та обов`язкових платежів та оплата відповідно до листа непрацездатності в розмірі 3298 грн. 48 грн. Згідно зі статтею 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України, обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Як вбачається з індивідуальних відомостей про застраховану особу Пенсійного фонду України, реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування станом на 22.07.2020 за формою ОК-5, АТ «Київметробуд» нарахувало позивачу протягом останніх двох місяців, що передували звільненню, заробітну плату у наступних розмірах: за серпень (22 робочих дні) 2020 року та вересень 2020 року(20 робочих днів) становить 30000, 74 грн. з відрахуванням всіх податків. Таким чином, середньоденна заробітна плата позивача становить 714,30 грн. Оскільки, у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, позивачу не були виплачені належні їй до сплати кошти в день звільнення, суд на підставі статті 117 КЗпП України, прийшов до висновку про стягнення на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, оскільки відповідач не довів відсутності в цьому своєї вини. При цьому суд зауважує, що сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Згідно правового висновку Верховного Суду України у спорі про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (постанова у справі № 6-64цс13 від 03.07.2013 року) згідно із ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При цьому, відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Порядок здійснення відповідних розрахунків визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100. Абзацом 2 п.8 даного Порядку передбачено, що після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні 2 календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац 3 пункту 8 Порядку). Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16.12.2015 року у справі №6-648цс15 за позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі. Згідно розрахунку позивача, розмір середнього заробітку за час затримки кінцевого розрахунку при звільненні складає 97144, 80 грн. Вказану суму середнього заробітку суд вважає співмірною із заявленим розміром заборгованості при виплаті заробітної плати. Відповідно до ч. 1 ст. 83 КЗпП, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Відповідно до наказу №АТ56 від 01.03.2021, вбачається, що позивачу підлягає виплата компенсація за невикористану щорічну відпустку в кількості 17 календарних днів, проте на час звільнення та на момент розгляду справи кошти за невикористану відпустку, позивачу виплачені не були та згідно з розрахунком позивача, сума яка підлягає виплаті за невикористану відпустку становить 6 601 грн. 67 коп. Щодо вимог про стягнення вихідної допомоги, то суд вважає, що дана вимога не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 40 КЗпП України, при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток. Відповідно до копії наказу про звільнення, позивач була звільнена з займаної посади за ч. 1 ст. 36 КЗпП України, а тому стягнення вихідної допомоги за згодою сторін законодавством України не передбачено. Стосовно стягнення моральної шкоди, то остання підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Згідно статті 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Судом встановлено, що внаслідок порушення відповідачем законних прав позивача, а саме невиплати йому заробітної плати, тобто порушення відповідачем конституційного права позивача на оплату працю, завдало їй моральних страждань, які виразилися в переживаннях, пов`язаних із необхідністю звернення до суду за захистом свого порушеного права, а також те, що позивач є єдиним годувальником в родині та піклується про онкохвору матір, що потребує постійного медикаментозного лікування, та призвело до порушення звичайного для останньої ритму життя, враховуючи характер та обсяг душевних і психічних страждань, яких зазнала позивач, характер немайнових втрат, тяжкість вимушених змін у її житті, та зважаючи на положення Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд прийшов до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди, з урахуванням встановлених судом обставин справи, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, підлягають частковому задоволенню в розмірі 20 000,00 грн.

Outcome: partial