Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-21 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом та просила виселити [PERSON] з кв. № 10 в будинку № 5 по вул. 2-ї Пятирічки в м. Харкові. В обґрунтування своїх вимог позивач посилалася на те, що вона проживає та зареєстрована в спірній квартирі. Вона є відповідальним квартиронаймачем двох кімнат. Вона займає одну кімнату, треті особи [PERSON] та його дочка [PERSON] займають другу кімнату. Її син [PERSON] з 2012 року, постійно проживає у її кімнаті. Відповідач раніше судимий, зловживає спиртними напоями, у нетверезому стані застосовує до позивача фізичну силу, крім того, своєю поведінкою створює незручності, як їй так іншим мешканцям будинку. За комунальні послуги відповідач не сплачує. Позивач, відповідач та треті особи в судове засідання не зявилися, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялися у встановленому законом порядку, про причини неявки суду не повідомили, клопотань про перенесення розгляду справи не подавали. Позивач надала суду заяву з проханням розглянути справу за її відсутності, також у заяві зазначила, що не заперечує, у разі неявки відповідача, проти розгляду справи у заочному порядку. Представником третьої особи - Харківської міської ради, [PERSON], подані письмові заперечення проти позову. У запереченнях зазначено, що позивачем не надано жодних доказів на підтвердження наявності підстав для виселення, необхідних для застосування до відповідача положень ст. 116 Житлового кодексу України. Не надано доказів вживання до відповідача будь-яких заходів попередження щодо недопустимості порушення правил спільного проживання, про обовязковість наявності яких зазначено в пункті 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України». Враховуючи те, що відповідач повідомлений про час, дату та місце судового розгляду належним чином, про причини неявки суду не повідомив, суд, зі згоди позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи, відповідно до ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Судом встановлено, що позивач є відповідальним наймачем двох кімнат у трьох кімнатній комунальній квартирі № 10 в будинку № 5 по вул. 2-ї Пятирічки в м. Харкові. Площа кімнат 15,7 м.кв. та 20,9 м. кв. Позивач займає кімнату 15,7 м.кв., другу кімнату займають треті особи. В зазначених кімнатах зареєстровані три особи: позивач [PERSON], її син - [PERSON] та його дочка - [PERSON] Відповідач є сином позивача, та проживає без реєстрації у кімнаті яку займає позивач. Відповідно до доданих до позовної заяви документів відповідач був 26 січня 2015 року притягнутий Орджонікідзевським районним судом м. Харкова до відповідальності за скоєння адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, а саме за те, що він 07.01.2015 року, знаходячись за адресою спірного житла, вчинив сварку з позивачем, в ході якої висловлювався нецензурною лайкою, чим вчинив психологічне насильство в сімї. В обґрунтування позову щодо виселення відповідача, позивач посилається на неможливість сумісного проживання з відповідачем у звязку із зловживанням ним алкоголем, застосуванням погроз і насильства, псуванням її майна. Відповідно до ст. 47 Конституції України, ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві ним користуватися інакше як з підстав і в порядку, встановлених законом. Згідно ч. 1 ст. 116 ЖК України якщо наймач, члени його сімї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушення правил соціалістичного співжиття, роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Виходячи із зазначених вимог закону та розяснень постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», заходи запобігання і громадського впливу мають передувати виселенню наймача або членів його сімї без надання іншого жилого приміщення у звязку з неможливістю сумісного проживання з ним, таких заходів має бути не менше двох і вони повинні підтверджуватися письмовими доказами. Для виселення особи з підстав, що передбачені ст. 116 ЖК України необхідно не тільки встановлення факту порушення, а і застосування до порушників заходів попередження або громадського впливу. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, позивач зобовязаний довести обставини на які він посилається як на підставу своїх вимог. Позивачем не надано належних доказів про застосування до відповідача заходів запобігання і громадського впливу, на підставі яких можливо було б прийняти рішення про задоволення позову. Оскільки виселення відповідача з житла без надання іншого жилого приміщення на підставі ст. 116 ЖК України є крайньою мірою, суд приходить до висновку, що в матеріалах справи відсутні належні докази, які б свідчили про систематичне порушення правил співжиття відповідачем та застосування до нього заходів попередження або громадського впливу, тому він не може бути виселений. Під заходами впливу законодавець має на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача. Однак, поряд з цим, суд з урахуванням встановлених по справі обставин, вважає за доцільне попередити відповідача про недопустимість порушення правил спільного проживання. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed