Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-19 00:00:00

позивач звернулася до суду з зазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що вона працювала музичним керівником в Кролевецькому дошкільному навчальному закладі (ясла-садок №6) з 05.11 2007 року. 6 травня 2016 року вона отримала повідомлення з поштового відділку про те, що на її імя прийшов цінний лист. 11 травня 2016 року у поштовому відділку вона отримала конверт з адресою відправника ДНЗ №6, у якому знаходились такі документи: копія наказу №6-к від 26.04.16 р. по ДНЗ №6 про її звільнення, де вказано, що у звзку з тим, що з 19 по 26 квітня вона скоювала прогули, їй було запропоновано звільнитися за угодою сторін і вона погодилась, і що підставою для видання цього наказу є «усна угода сторін», копія її заяви про надання відпустки без збереження заробітної плати від 26.04.16 р. з резолюцією [PERSON]; «Заперечую. [PERSON] запропоновано звільнитися за угодою сторін з 26.04.2016 р. [PERSON] погодилась.»; її трудова книжка з останнім записом [PERSON] «Звільнена за угодою сторін згідно п.1 ст.36 КЗпП України. Наказ №6-к від 26.04.16 по ДНЗ №6». Вважає, що її звільнення та проставляння їй прогулів є незаконними з тих підстав, що ніякої усної чи письмової угоди про її звільнення між нею і [PERSON] у звязку з прогулами чи з будь-якої іншої причини не було і не могло бути. Ні при свідках, а ні без свідків при ній не складалися акти чи будь-які інші документи та відповідно не пропонувалося з ними ознайомитися та підписувати. Її не ставили до відома, що заява від 18 квітня 2016 року про надання щорічної відпустки з 19.04.16 р. по 29.04.2016 р. не підписана і що у табелі обліку робочого часу з 19 по 22 квітня а також 25 і 26 квітня їй замість «відпустка» [PERSON] проставляє «прогули» і не пропонували надати пояснення її відсутності на роботі; вона не писала заяви про звільнення та не була ознайомлена з наказом про звільнення під підпис. У звязку з її незаконним звільненням та незаконними діями з боку керівника ДНЗ №6 [PERSON], що передувало цьому звільненню, вона зазнала глибоких моральних страждань. Маючи на руках неповнолітню дитину, яку потрібно годувати і одягати, звістка про звільнення викликала у неї шок та неабиякий страх перед майбутнім. Роботу свою вона любить, незважаючи на упереджене ставлення до неї з боку керівництва. В ДНЗ №6 пропрацювала 8 років і 8 місяців, в кожне заняття і кожне свято вкладала частку своєї душі, звільнили за місяць до випускного свята, яке вона вже на той час почала готувати. У неї погіршилися відносини з колегами, які за вимогою [PERSON] підписували акти та інше, та про факт її звільнення за прогули стало відомо її численним знайомим, все це привело до втрати нормальних життєвих звязків та принижує її честь і гідність. Необхідність пошуку нових джерел до існування її сім'ї потребує від неї неабияких додаткових зусиль і організації, що їй майже не вдається з огляду на те, що вона постійно знаходиться у пригніченому стані через страх та невпевненість перед завтрашнім днем, а також через почуття образи за несправедливе відношення до неї. З огляду на все вищевказане, та беручи до уваги, що її було звільнено з особливим цинізмом (вчиняючи на неї тиск і створюючи нестерпні умови праці для того, щоб вона не витримавши, написала сама заяву на звільнення; приховуючи, що виставляють прогули та вичікуючи слушного моменту для звільнення; і не зважаючи на ту обставину, що вона є одинокою матірю), вважає, що справедливим відшкодуванням її моральних страждань за незаконне звільнення у розмірі 7300 грн. Посилаючись на викладене [PERSON] просить суд: - визнати незаконним наказ №6-к від 26.04.2016 року по ДНЗ №6 в частині її звільнення; - поновити її на посаді музичного керівника Кролевецького ДНЗ №6 з виплатою середнього заробітку під час вимушеного прогулу; - визнати незаконними дії керівника ДНЗ №6 [PERSON] в частині заміни днів відпустки днями прогулів і зобовязати нарахувати та виплатити відпускні за період: 19-22 квітня та 25-26 квітня 2016 року; - стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду у розмірі 7300 грн. Позивач в судовому засіданні позов підтримала повністю, просила його задовольнити з підстав, викладених в ньому. При цьому вона посилається на те, що протягом 2016 року у звязку з відстоюванням нею позиції щодо дотримання норм трудового законодавства адміністрацією ДНЗ на неї чинився тиск як з боку відповідача так і з боку відділу освіти та міськради. Вона за захистом своїх прав змушена була звертатися на урядову гарячу лінію, в прокуратуру Сумської області. Проти неї підбурювали батьків, утворювалися різні комісії по перевірці її роботи, їй винесли догану. Таке відношення до неї призвело до нервового зриву на роботі в лютому 2016 року. Рятували в такій ситуації відпустки, які вона змушена була брати, щоб якось оговтатися від такого відношення до неї. За її згодою з керівником ДНЗ №6 її щорічна відпустка за 2016 рік була поділена на частини. Їй як одинокій матері відпустка мала бути надана в зручний для неї час відповідно до ч.13 ст.10 Закону України Про відпустки. 14.04.2016р. Кролевецький відділ освіти видав наказ про проведення перевірки в ДНЗ №6. Від методиста відділу освіти [PERSON] вона дізналася, що перевірка, в тому числі її роботи, буде проводитися у звязку з її зверненнями. Розуміючи, що її намагаються морально знищити, вона звернулася з заявою до [PERSON] про надання їй відпустки з 19.04.2016р. по 29.04.2016р. на 11 календарних дні, що залишалися від поділу її щорічної відпустки. [PERSON] в порушення норм трудового законодавства відмовилася прийняти від неї заяву про надання їй відпустки, у звязку з чим вона змушена була зателефонувати у відділення поліції і факт відмови в прийнятті від неї заяви було зафіксовано. Залишивши заяву про надання відпустки на столі у завідувача ДНЗ №6, вона, не чекаючи наказу про відпустку, залишила її кабінет, будучи впевненою, що відпустка їй буде надана, оскільки вона на це має право відповідно до закону як одинока мати. Наступного дня і в послідуючому вона не вийшла на роботу, вважаючи, що перебуває у відпустці. Ніхто її про прогули не попереджав, пояснення не вимагав з приводу прогулів. Від працівників ДНЗ їй стало відомо, що в період проведення перевірки питання про її відпустку виникало і завідувачу ДНЗ було розяснено, що вона має право на відпустку у зручний для неї час. 26 квітня 2016 року вона зайшла до завідувача ДНЗ з заявою про надання відпустки без збереження заробітної плати, а фактично для отримання копії графіка відпусток, яка була їй надана. При розмові [PERSON] не повідомила їй, що фіксуються з 19.04.2016р. прогули, а вже ввечері того ж дня, о 17:14, вона отримала на свій телефон повідомлення про те, що звільнена з роботи відповідно до її усної згоди на звільнення, і їй необхідно отримати трудову книжку. Однак, ніякої усної згоди на звільнення не було, питання про звільнення з роботи не стояло і не могло стояти, тим більше за угодою сторін. [PERSON] не могла звільнити її з роботи у звязку з прогулами, а тому не могла вести і мову про це, оскільки її вже намагалися звільнити з роботи в 2011 році, однак вона була поновлена на роботі. Вона, знаючи положення ст.184 КЗпП України, розуміла, що її не можуть звільнити з ініціативи адміністрації, а тому не могло бути і мови про звільнення за угодою сторін; до того ж вона не вчиняла прогулів, оскільки подала заяву про надання відпустки. Мови про її звільнення з підстав допущених прогулів не було, у неї ніхто не вимагав пояснення. [PERSON] не пропонувала їй звільнитися, про це взагалі не було мови. Позивач також пояснила, що посилання відповідача на наявність свідків їх бесіди з [PERSON], в ході якої вона неначебто дала згоду на звільнення, є безпідставними, оскільки зазначених свідків не було в дитсадку як і не було розмови про її звільнення. Не оплативши днів відпустки, проставивши в табелі обліку робочого часу дні прогулів з 19 по 26 квітня 2016 року, завідувач дитсадком не затребувала від неї пояснення з цього приводу і не вияснила причин її невиходу на роботу. При цьому позивач посилається на те, що в закладі є звичним, що накази про відпустку видаються несвоєчасно, з ними не ознайомлюють осіб, яких стосуються накази; часто з наказом про відпустку знайомлять після того, як виходять з відпустки на роботу. Тому позивач вважає, що вона має бути поновлена на роботі, дні прогулів з точки зору відповідача мають бути оплачені як дні відпустки, і на її користь має бути стягнута заробітна плата за час вимушеного прогулу, виходячи із середньоденного заробітку 104,18 грн., а з 01.05.2016 р. з врахуванням підвищення заробітної плати. Крім того, вона просить стягнути 7300 грн. моральної шкоди, а також просить шляхом винесення окремої ухвали повідомити органи поліції про вчинення [PERSON] таких протиправних дій як незаконне звільнення з роботи її як одинокої матері, ненадання суду доказів за вимогою суду, а також про надання суду завідомо неправдивих показань свідками [PERSON] та [PERSON] [PERSON]-М.І. Представник відповідача [PERSON] позов не визнала, вважає, що звільнення здійснено відповідно до вимог законодавства, тому права позивача не порушені. Вона підтримала обставини, викладені в письмових запереченнях, згідно яких, коли вона запропонувала позивачу звільнитися за угодою сторін, остання усно погодилася, віддала ключі від роботи в ДНЗ №6, в присутності сторонніх осіб відмовилась від ознайомлення з наказом про її звільнення, про що був складений відповідний акт від 26.04.2016 року. Копії наказу були передані в бухгалтерію Кролевецької міської ради (яка нараховує працівникам ДНЗ та веде розрахунки з працівниками ДНЗ так як ДНЗ фінансуються із міського бюджету) та до відділу освіти Кролевецької районної державної адміністрації (який веде контроль за діяльністю дошкільних навчальних закладів району). 26.04.2016 року [PERSON] було надіслано СМС повідомлення про те, що її усна згода на звільнення задоволена і вона звільнена з 26.04.2016 року; цим же повідомленням [PERSON] було запропоновано прибути за отриманням трудової книжки. [PERSON] також пояснила суду, що 18.04.2016р., коли [PERSON] прийшла до неї з заявою про надання відпустки, вона одразу їй повідомила, що вона заперечує проти надання їй відпустки і відпустка не може бути надана, оскільки в ДНЗ мала проводитися перевірка відділом освіти, в тому числі щодо роботи [PERSON] Перед цим [PERSON] надавалася відпустка, відпустка була поділена на частини за її бажанням. Дана перевірка була повязана як із зверненнями [PERSON] в різні інстанції, а також у звязку з конфліктом, що мав місце між [PERSON] та батьками дітей, які відвідують ДНЗ. Після цього [PERSON] зателефонувала у відділення поліції. Працівник поліції проводив відповідну перевірку. [PERSON] було відомо, що відпустка їй не надавалася, про що вона [PERSON] прямо заявила, однак наступного дня [PERSON] на роботу не вийшла. Вона намагалася їй зателефонувати, однак їй не вдалося звязатися з [PERSON] по телефону. Після цього її невиходи на роботу фіксувалися шляхом складання актів за підписами працівників ДНЗ. Коли [PERSON] прийшла до неї 26.04.2016 р., то вона стала говорити їй про допущені 19-26.04.2016 р. прогули як порушення дисципліни та підстави для звільнення. Вона знала, що [PERSON] мала намір змінити місце роботи, тому запропонувала їй звільнитися з роботи за угодою сторін, на що та одразу погодилася, однак не стала чекати видачі наказу та ознайомлення з ним, вона пропонувала їй зачекати. Залишивши ключі від службових приміщень, [PERSON] залишила її кабінет. Після зазначених подій до неї в кабінет зайшли [PERSON] та [PERSON]-М.І. з приводу влаштування в ДНЗ доньки останньої. В ході бесіди вона вияснила, що вони знаходилися біля дверей кабінету. коли вона розмовляла з [PERSON] з приводу звільнення з роботи, і чули, як [PERSON] погодилася звільнитися за п.1 ст.36 КК України, про що і було складено акт. Не заперечує, що ініціатива звільнення походила від неї як завідуючої ДНЗ №6, саме вона запропонувала звільнитися з роботи [PERSON], на що та погодилася, після чого і було видано наказ про звільнення. Проявивши ініціативу в цьому питанні, вона враховувала, що [PERSON] вчинила прогули, у неї були конфлікти з батьками дітей, мали місце конфлікти в колективі. 26.04.2016р. [PERSON] була повідомлена про звільнення та про необхідність отримати трудову книжку. Оскільки вона не зявилася за документами, трудова книжка та копія наказу були направлені їй по пошті. Вважає вимоги позивача необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Представник відповідача [PERSON] також позовні вимоги не визнав і вважає їх безпідставними, посилаючись на обставини, зазначені як в письмовому запереченні, так і в поясненнях завідуючої ДНЗ №6 [PERSON] При цьому зазначив, що пропозиція щодо звільнення мала місце з боку [PERSON], що не суперечить п.1 ст.36 КзпП України, а підставою цьому було те, що [PERSON] допускала порушення трудової дисципліни, за що притягувалася до відповідальності, мали місце факти грубої поведінки [PERSON] в присутності дітей, вона не в повній мірі відповідала займаній посаді; весь колектив та батьки дітей проти повернення [PERSON] на роботу, тому угода про звільнення не може бути анульована за бажанням позивача. Після звільнення з роботи позивач стала на облік в центр зайнятості населення, отримує допомогу по безробіттю з 25.05.2016 року, тому права її відповідач не порушив, про заподіяння моральної шкоди не може йти мови. Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, свідків, надавши оцінку доказам по справі, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Судом встановлені такі юридичні факти і відповідні їм правовідносини. Позивач [PERSON] 05 листопада 2007 року перебувала у трудових відносинах з Кролевецьким дошкільним навчальним закладом (ясла-садок №6), перебуваючи на посаді музичного керівника, що підтверджується записом в трудовій книжці і копією наказу про прийняття №87-к від 02.11.2007 року (т.1, а.с.8-10, 11). Відповідно до запису №35 від 26 квітня 2016 року у її трудовій книжці на підставі наказу №6-к від 26.04 2016 року її звільнено за угодою сторін відповідно до п.1 ст.36 КЗпП України (т.1, а.с.12). В наказі №6-к від 26.04.2016р. зазначено про те, що з 19.04.2016 р. [PERSON] скоює прогули без поважних причин, від надання пояснень з приводу прогулів відмовилася; щоб не звільняти її з роботи за прогули, [PERSON] було запропоновано звільнитися за угодою сторін, на що вона погодилася. Підставою для звільнення стала саме усна угода сторін. Звільненню передувало звернення позивачки до завідувача з заявою про надання їй щорічної відпустки тривалістю 11 днів з 19 квітня 2016 року до 29 квітня 2016 року. Завідувач в усній формі 18.04.2016р. заперечила щодо надання позивачу відпустки, пославшись на те, що з 19 квітня 2016 року буде проводитись перевірка дитячого закладу і необхідно проводити підготовку до свята закінчення дитячого садка. Зазначені обставини не заперечуються сторонами, в тому числі і позивачем. 26 квітня 2016 року [PERSON] звернулася до завідувача ДНЗ №6 з заявою про надання їй відпустки без збереження заробітної плати з 09.05.2016 року по 31.05.2016року (т.1, а.с.14), на якій мається резолюція [PERSON] Заперечую. [PERSON] запропоновано звільнитися за угодою сторін з 26.04.2016р., [PERSON] погодилася. Відповідно до розяснень, викладених у п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 Про практику розгляду судами трудових спорів, при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст. 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Виходячи зі змісту п.1 ст.36 КЗпП України, ініціатором звільнення за даною нормою закону може бути як працівник так і власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним органом. Домовленість між цими особами про звільнення може бути як в письмовій формі так і усною. Однак, розглядаючи виниклий трудовий спір щодо законності звільнення [PERSON], суд вважає, що відсутні докази наявності такої домовленості між сторонами трудового договору. Як пояснила завідувач ДНЗ №6 [PERSON] ініціатива про звільнення [PERSON] за п.1 ст.36 КзпП України виходила саме від неї, а та надала свою згоду. [PERSON], заперечуючи взагалі те, що мова йшла про звільнення 26.04.2016р., посилається на те, що вона не мала наміру звільнятися з роботи, незважаючи на наявний моральний тиск і спонукання її до цього. Вона також пояснила, що з врахуванням положень ст.184 КЗпП України, вона розуміла, що не може бути звільнена за прогули, хоча, на її думку, вона їх не допускала. Враховуючи положення ст.60 ЦПК України про те, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу, суд вважає, що відповідач не надав доказів, які б свідчили про наявність угоди з [PERSON] про її звільнення з роботи 26.04.2016 року за угодою сторін. Відповідач посилається на заяву від 26.04.2016 року, на якій вчинена резолюція про наявність угоди з [PERSON] на звільнення (т.1, а.с.14). Однак на вказаній заяві відсутній підпис [PERSON] про це, заява свідчить не про бажання її звільнитися, а про бажання отримати відпустку без збереження заробітної плати. Як пояснила сама [PERSON] резолюція на заяві була вчинена вже після того, як [PERSON] залишила кабінет. На думку суду, не може бути доказом наявності угоди між сторонами, згодою [PERSON] на звільнення з роботи за п.1 ст.36 КЗпП України акт від 26.04.2016 року, складений [PERSON] та [PERSON], [PERSON]-М.І., в якому зазначено, що зазначені особи були свідками розмови [PERSON] та [PERSON], в ході якої [PERSON] запропонувала [PERSON] звільнитися з роботи за угодою сторін з 26.04.2016р., на що та усно погодилася, а на пропозицію [PERSON] через декілька хвилин ознайомитися з наказом про звільнення відмовилася (т.1, а.с.64). Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON]-М.І. підтвердили зазначені факти, пояснивши, що вони за домовленістю з завідувачем ДНЗ №6 26.04.2016р. прийшли до неї, а при підході до кабінету побачили, що двері нещільно закриті і почули розмову про звільнення за угодою сторін, відмову від ознайомлення з наказом, після чого з кабінету завідувача ДНЗ №6 вийшла [PERSON] При спілкуванні з [PERSON] вони повідомили, що чули розмову її та [PERSON] і на прохання [PERSON] [PERSON] підписала акт того ж дня, а [PERSON]-М.І. підписала акт вдома наступного дня чи через день. Однак, на думку суду, зазначений акт не може бути підтвердженням згоди позивача на звільнення за угодою сторін, про що, як стверджує відповідач, була від нього пропозиція. Сама юридична природа п.1 ст.36 КЗпП України як підстави для звільнення свідчить про наявність добровільної згоди сторін трудового договору на це. Обставини, на які посилається відповідач, свідчать про зворотне, а саме про відсутність такої угоди. Ініціатива працівника мала б бути оформлена відповідною заявою, згода відповідача виданням наказу. Закон не виключає усної угоди, в тому числі з ініціативи роботодавця, однак має бути підтвердження згоди на це працівника, наприклад, у виді підпису на наказі про звільнення; в даному випадку це могло бути оформлено підписом під резолюцією [PERSON] на заяві [PERSON] від 26.04.2016р. чи іншим чином, однак дані відсутні. Більш того, як пояснила [PERSON], зазначену резолюцію на заяві вона вчинила після залишення [PERSON] її кабінету, наказ про звільнення вона написала також після цього. Акт від 26.04.2016р. був складений за відсутності особи ([PERSON]М.), про дії якої складався акт; він складений з участю осіб, які не є працівниками даного навчального закладу, які не були безпосередньо присутніми в кабінеті при обставинах, про які складено акт і складання такого акта викликає сумнів у наявності взаємної згоди сторін на таке звільнення. Сам факт того, що [PERSON] після пропозиції [PERSON] про звільнення, на чому наполягає остання, залишила кабінет до видання наказу про звільнення та ознайомлення з ним, може свідчити лише про незгоду з пропозицією звільнитися, якщо така мала місце. Суд вважає за необхідне при оцінці наданих відповідачем доказів наявності угоди з [PERSON] врахувати її пояснення про те, що такої угоди не могло бути навіть з врахуванням прогулів, на чому наполягає відповідач, враховуючи положення ч.3 ст.184 КзпП України про гарантії інтересів її як одинокої матері при звільненні з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. При цьому, на думку суду, не може бути доказом згоди позивачки на звільнення залишення нею ключів від службових приміщень в кабінеті [PERSON], враховуючи її пояснення про те, що вона їх там випадково залишила, (т.1, а.с.28, 92, 131,146). При розгляді справи в суді встановлено, що [PERSON] допускала порушення дисципліни, неодноразово проводилися перевірки як за зверненнями [PERSON] так і за зверненнями інших осіб щодо її поведінки як працівника ДНЗ №6, мали місце конфліктні ситуації в колективі ДНЗ №6, перевірки проводилися органами поліції, [PERSON] неодноразово зверталася в різні органи влади, в тому числі з приводу порушення її трудових прав (т.1, а.с.20-22, 24-25, 26, 47, 54-58, 87, 148-151, 152, 172, 173,174, 181, 204-214, ЖЄО №685 від 29.02.2016р., ЖЄО №912 від 12.03.2016р. Кролевецького відділення поліції). З врахуванням зазначених обставин суд приходить до висновку про те, що є підстави вважати, що трудовий спір, який виник між ДНЗ №6 і [PERSON] завідувач вирішила розвязати шляхом видачі наказу про звільнення [PERSON] за угодою сторін при тому, що між ними не було досягнуто такої домовленості, що підтверджується вище викладеними обставинами та доказами в їх підтвердження. З огляду на це [PERSON] не могла бути звільнена за угодою сторін, оскільки вона не надавала на це згоди. Таким чином, суд приходить до висновку, що у порушення вимог п.1. ч.1 ст.36 КЗпП України звільнення позивача за цією нормою відбулось за відсутності її волевиявлення, а тому визнає наказ №6-к від 26 квітня 2016 року по ДНЗ №6 про її звільнення незаконним, внаслідок чого в силу ч.ч.1, 2 ст.235 КЗпП України позивач підлягає поновленню на роботі за безстроковим трудовим договором за основним місцем роботи на попередній посаді музичного керівника зі стягненням з відповідача на її користь середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу по день ухвалення даного рішення судом. Враховуючи положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100 суд визначає середній заробіток за час вимушеного прогулу у звязку з незаконним звільненням позивача за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Середньоденний заробіток на квітень 2016 року становить 104,18 грн., з 01.05.2016 р. з врахуванням підвищення заробітної плати та індексу такого підвищення 1,0647 середньоденний заробіток становить 110,92 грн. (т.1, а.с. 27, т.2, а.с.26). Відповідно до п.32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992р. №9 Про практику розгляду судами трудових спорів при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час. Середній заробіток за час вимушеного прогулу становить 6184,56 грн.: - за квітень 2016 року 4 роб. дн. х 104,18 грн. = 416,72 грн.; - за травень 2016 року 19 роб. дн. х 110,92 грн. = 2107,48 грн.; - за червень 2016 року 19 роб. дн. х110,92 грн. = 2107,48 грн.; - за липень 2016 року 14 роб. дн. х 110,92 грн. = 1552,88 грн. При присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується допомога по безробіттю, яку позивач мала в цей час, тобто 3876,54 грн., з розрахунку 68,01 грн. за один календарний день (т.1 а.с.129). Таким чином середній заробіток за час вимушеного прогулу позивача з 26 квітня 2016 року по 20 липня 2016 року становить 6184,56 грн. 3876,54 грн. = 2308,02 грн. (з урахуванням податків й інших обовязкових платежів, які підлягають утриманню з останньої роботодавцем відповідно до вимог чинного законодавства). Щодо вимог позивача про відшкодування моральної шкоди суд виходить з наступного. Порушенням відповідачем трудових прав позивача у вигляді незаконного звільнення безумовно завдано їй моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню на її користь на підставі ст.237-1 КЗпП України. В силу ст.237(1) КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди може бути визначено залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоровя, тяжкість вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд зобовязаний виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. При визначенні розміру моральної шкоди суд, оцінюючи пояснення позивачки щодо розміру завданої їй моральної шкоди, враховує, що вона після звільнення перебувала на обліку в РЦЗ, де їй була призначена допомога по безробіттю. Нею не обґрунтовано, з яких показників та матеріальних втрат або суджень, вона виходила, оцінюючи моральну шкоду в сумі 7300,00 грн. На думку суду, визначений розмір моральної шкоди є значно завищеним. Суд враховує, що позивач змушена була шукати інші джерела заробітку, порушено її нормальні умови життєдіяльності. Тому, із засад розумності, виваженості та справедливості, враховуючи, що на користь позивача стягнуто середній заробіток в сумі, яка частково компенсує її втрати, суд вважає справедливим розміром моральної шкоди за незаконне звільнення - 500,00 грн. Вимога позивача про визнання незаконними дій відповідача в частині заміни днів відпустки прогулами і зобовязання нарахувати і виплатити відпускні, на думку суду, задоволенню не підлягає. Судом встановлено, що 18.04.2016р. позивач звернулася до завідувача ДНЗ№6 з заявою про надання відпустки з 19 по 29 квітня 2016 року, однак та, заперечуючи проти надання відпустки у звязку з необхідністю знаходження [PERSON] на роботі на час перевірки та підготовки до випуску дітей з ДНЗ, не прийняла заяви, у звязку з чим [PERSON] повідомила про дії [PERSON] в поліцію. Виклик позивачем працівника поліції був повязаний не з відмовою у наданні позивачу відпустки, а з відмовою [PERSON]І прийняти заяву з відміткою про її прийняття на копії заяви (т.1, а.с.20-22). [PERSON] пояснила, що оригінал заяви [PERSON] від 18.04.2016р. втрачено, однак нею 18.04.2016р. було вчинено напис на заяві Заперечую. Позивач в судовому засіданні пояснила, що дійсно [PERSON] заперечувала проти надання їй відпустки, хоча при цьому допускає, що резолюція на заяві була протилежна, оскільки [PERSON] розуміла, що відповідно до чинного законодавства вона зобовязана була надати відпустку, в чому впевнилася в ході перевірки. Однак позивач, не отримавши дозвіл керівника на відпустку і не впевнившись, що видано наказ про надання їй відпустки, з 19 квітня 2016 року не вийшла на роботу і була відсутня на роботі до 26 квітня 2016 року. Завідуючим [PERSON] 19, 20, 21, 22, 25, 26 квітня 2016 року було складено акти про відсутність [PERSON] на роботі. (т.1, а.с.112-117). Працівники ДНЗ, які підписали зазначені акти і були допитані в суді як свідки підтвердили, що [PERSON] дійсно була відсутня на роботі, а тому підписали акти, складені завідувачем ДНЗ. Слід зазначити, що складені акти не в повній мірі відповідають обставинам, що мали місце та вимогам щодо змісту документів, які мали бути складені. Так, в акті від 18.04.2016р. (т.1. а.с.111) відсутній підпис особи, що склала цей документ, а, як видно з нього він складений [PERSON] Як пояснив свідок [PERSON] своїм підписом він підтвердив виклик поліцейського, хоча в акті зазначені і інші факти, зокрема, про відмову в наданні відпустки. В акті від 21.04.2016р. (т.1. а.с.114) зазначено про те, що [PERSON], знаходячись на роботі 1 годину, відмовилася від дачі пояснень з приводу прогулів, однак свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] та інші, що підписали акт, в судовому засіданні пояснили, що свідками відмови [PERSON] від надання пояснення з приводу прогулів не були. Разом з тим, сама позивач не заперечує того факту, що 18.04.2016 року [PERSON] в усній формі заперечувала проти надання їй відпустки. Таким чином, встановлено, що керівник ДНЗ №6 не видавала наказу про надання [PERSON] відпустки і фактично не дозволила їй взяти відпустку, тобто позивач була відсутня на роботі з 19 квітня по 22 квітня 2016 року, а також 25 і 26 квітня 2016 року без будь-якого дозволу керівника, а тому зазначені дні обґрунтовано вважаються прогулами і не підлягають оплаті як робочі дні. При розрахунку заробітної плати при звільнення їй були нараховані кошти за невикористану відпустку. Вирішуючи спір в даній частині позовних вимог з врахуванням їх змісту і формулювання, суд вважає, що саме право на відпустку, про яке стверджує позивач, яке не було використано позивачкою в повному обсязі на 18.04.2016 року, при відсутності наказу про надання відпустки, не може слугувати для висновку про те, що позивачка перебувала у відпустці. ЇЇ посилання на те, що вона була впевнена в тому, що є наказ про відпустку, оскільки накази видаються несвоєчасно, про що свідчать дані книг наказів, де відсутні підписи осіб, які зараз перебувають у відпустці, часто знайомили з наказом про відпустку вже після того, як виходила з відпустки, про законність її вимоги про відпустку йшла мова при проведенні перевірки роботи ДНЗ, про що їй повідомляли співробітники, не можуть бути підставою для висновку про те, що з 18 по 26.04.2016р. [PERSON] перебувала у відпустці, оскільки наказ про відпустку [PERSON], який був би підставою для її відпустки, в ДНЗ не видавався, що встановлено в результаті огляду книг наказів по ДНЗ №6. Що стосується клопотань [PERSON] про винесення окремих ухвал на адресу органу поліції щодо дій [PERSON] та неправдивості показань свідків [PERSON] та [PERSON] -[PERSON]-М.І., то з відповідними заявами вона може безпосередньо звернутися до органу поліції. Виходячи з положень ст.211 ЦПК України, враховуючи, що допущені порушення трудового законодавства при звільненні [PERSON] викладені у рішенні суду, суд не вбачає підстав для постановлення окремої ухвали з підстав, зазначених позивачкою у своїх клопотаннях (т.2, а.с.9, 10, 30-31). Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути в дохід держави судові витрати зі сплати судового збору в сумі 1102 грн. 40 коп. На підставі викладеного, відповідно до ст. ст.232, 233, 235 Кодексу законів про працю України,

Outcome: partial