Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-27 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON], третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача- Тульчинської державної нотаріальної контори та про визнання договору дарування житлового будинку недійсним та визначення додаткового строку для прийняття спадщини, мотивуючи свої вимоги тим, що вона являється дочкою [PERSON], яка 09.03.2004 померла. За життя, а саме 15.12.1988 її матір подарувала її сестрі, відповідачу [PERSON] , 12/25 частин житлового будинку, що знаходиться в м.Тульчині по вул.Відродження, 89 (колишня вулиця Р.Люксембург), які належали останній на підставі свідоцтва на право власності на жилий будинок, виданого виконкомом Тульчинської міської [PERSON] народних депутатів від 07.12.1988 за №1224. Про існування даного договору їй не було відомо. Вважає, що правочин повинен бути визнаний недійсним, з наступних підстав: - в момент його здійснення не були дотримані вимоги актів цивільного законодавства України, ст.203, 215 ЦК України; - відповідач обманним шляхом змусила їхню матір підписати даний договір дарування, повідомивши останню, що необхідно зявитися до Тульчинської державної нотаріальної контори та дооформити якісь документи на будинок; - в силу свого похилого віку та безпорадного стану їхня матір, яка постійно потребувала сторонньої допомоги, не розуміла, який насправді підписала документ; - мати помилялась щодо правової природи даного правочину, насправді вона хотіла скласти заповіт чи договір довічного утримання; - відповідач уникає з нею зустрічей та обговорень належного за законом оформлення спадкування майна їхньої матері. Просить визнати недійсним договір дарування 12/25 частин житлового будинку, що знаходиться в м.Тульчині по вул.Відродження, 89 (колишня вулиця Р.Люксембург), укладений між [PERSON] та відповідачем та визначити їй додатковий строк для подання нею заяви про прийняття спадщини. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, посилаючись на викладені в позовній заяві обставини. На задоволенні позову наполягає. Відповідач позов не визнала. Просить в задоволенні позову відмовити в звязку з безпідставністю даного позову та за пропуском позовної давності. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача представник Тульчинської державної нотаріальної контори в судове засідання не зявилась. Направила суду заяву, в якій просить справу розглянути в її відсутність. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - представник Державної реєстраційної служби у Тульчинському районі в судове засідання не зявився, хоча належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи. За таких обставин, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність третіх осіб, на підставі наявних в матеріалах справи доказах. Заслухавши сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, вивчивши та оцінивши докази по справі та співставивши їх у відповідності до норм чинного законодавства, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного. Вирішуючи даний спір, суд вважає, що відповідно до Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, до правовідносин, що виникли між сторонами необхідно застосовувати як положення Цивільного кодексу Української РСР ( в редакції 1963 року ), так і положення Цивільного кодексу України в редакції 2004 року. Згідно з ч.1 ст.243 ЦК Української РСР в редакції 1963 року\~за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування нерухомого майна повинен бути нотаріально посвідчений ( ч.3 ст.244, ч.1 ст.227 ЦК Української РСР ). Статтями 47-58 ЦК Української РСР передбачені підстави недійсності укладеної угоди. Так, судом встановлено, що 15.12.1988 між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування, згідно якого [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла у дар належний дарувальнику на праві приватної власності 12/25 частин житлового будинку, що знаходиться в м. Тульчині по вул.Відродження, 89 (колишня вулиця Р.Люксембург). Даний договір був посвідчений державним нотаріусом Тульчинської державної нотаріальної контори, що підтверджується копією даного договору (а.с.37-39), про визнання недійсним якого [PERSON], яка 09.03.2004 померла, при житті не ставила. Відповідно до п.16 постанови пленуму Верховного суду України №3 від 28.04.1978 «Про судову практику у справах про визнання угод недійсними», яка діяла на момент виникнення даних правовідносин, визнання угоди недійсною може мати місце і після смерті громадянина, який був її учасником. Такі вимоги можуть бути заявлені другою стороною, спадкоємцями померлого, іншими заінтересованими особами та прокурором. Позивач [PERSON], яка являється дочкою померлої [PERSON] стверджує, що її мати [PERSON], укладаючи договір дарування вважала, що укладає договір довічного утримання чи складає заповіт, тобто помилялась щодо правової природи даної угоди. Відповідно до ст. 56 ЦК УРСР, угода, укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, може бути визнана недійсною за позовом сторони, яка діяла під впливом помилки. Відповідно до розяснень, які містяться в п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 28.04.1978, ставити питання про визнання угоди недійсною, яка укладена внаслідок помилки, що має істотне значення може тільки сторона ( громадянин чи організація ), що діяла під впливом помилки. А тому суд вважає, що [PERSON], яка не є стороною договору дарування, не може ставити питання про його недійсність з підстави його укладення внаслідок помилки. Крім того, посилання позивача та її представника на те, що договір дарування було укладено внаслідок помилки, а саме, що [PERSON], укладаючи договір дарування вважала, що укладає договір довічного утримання чи складає заповіт спростовується самим договором, який остання підписала. Також позивач підставами для визнання договору дарування недійсним вважає те, що відповідач обманним шляхом змусила їхню матір підписати даний договір дарування, повідомивши останню, що необхідно зявитися до Тульчинської державної нотаріальної контори та дооформити якісь документи на будинок і що в силу свого похилого віку та безпорадного стану їхня матір, яка постійно потребувала сторонньої допомоги, не розуміла, який насправді підписала документ; Однак позивачем та її представником доказів того, що [PERSON] в силу свого похилого віку та безпорадного стану не розуміла, який насправді підписала документ, а також жодних доказів в підтвердження того, що [PERSON] уклала даний договір дарування внаслідок обману і збігу тяжких обставин і наявності їх безпосереднього звязку з волевиявленням сторони укласти угоду на вкрай невигідних для неї умовах, суду не надано. Пленум Верховного Суду України в п.12 постанови №3 від 28.04.1978 «Про судову практику у справах про визнання угод недійсними» розяснив, що під обманом у таких випадках слід розуміти умисне введення в оману учасника угоди шляхом повідомлення відомостей, що не відповідають дійсності, або замовчування обставин, що мають істотне значення для угоди, що укладається, а також збігом тяжких обставин слід вважати такий майновий або особистий стан громадянина чи його близьких( крайня нужденність, хвороба і т. ін.), які примусили укласти угоду на вкрай невигідних для нього умовах. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду показала, що вона була знайома з покійною [PERSON] і їй відомо, що остання подарувала свою долю в будинку своїй дочці [PERSON] і [PERSON] ніколи їй не говорила, що [PERSON] її обманула, що вона зробила помилку, подарувавши свою частку в будинку [PERSON] [PERSON] постійно піклувалась про своїх батьків і її мати до смерті і на момент смерті проживала біля [PERSON] Покійна [PERSON] була розумною, розсудливою людиною і вона добре розуміла значення своїх дій і поступків. Аналогічні покази дала суду свідок [PERSON] Судом встановлено, що укладений договір дарування повністю відповідає загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності угоди\~та був спрямований саме на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а також відповідає вимогам\~ст.227, 244 ЦК Української РСР\~щодо його нотаріального посвідчення. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень (ч. 1\~ст. 60 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4\~ст. 60 ЦПК України). Враховуючи викладені обставини суд вважає, що позовні вимоги про визнання недійсним договору дарування 12/25 частин житлового будинку, посвідченого державним нотаріусом Тульчинської державної нотаріальної контори 15.12.1988, задоволенню не підлягають. Щодо позовної вимоги про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, суд виходить з наступного. В судовому засіданні встановлено, що згідно копії повторного свідоцтва про смерть (а.с.9) 09.03.2004 померла [PERSON], яка в свою чергу являлась матірю позивача [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження, Серія І-БО №311945 (а.с.10). Після її смерті відкрилася спадщина за законом. Відповідно до ст. 1261 ЦК України позивач [PERSON] є спадкоємцем першої черги за законом після смерті матері [PERSON] Згідно з ч.1 ст.1269 та ч.1 ст.1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Таким чином [PERSON] до 09.09.2004 мала подати заяву до Тульчинської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини, чого остання не зробила. Відповідно до частини 2 ст.1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Верховний Суд України в постанові №7 від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування» вказав, що «вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, повязані обєктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Відповідно до ст.ст.10,\~11,\~60 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог\~ і на підставі доказів сторін та інших осіб, які\~\~беруть участь у справі; кожна з сторін зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Представник позивача не надав жодного доказу та не довів жодної поважної причини, яка б викликала труднощі для звернення з заявою про прийняття спадщини в установлений законом шестимісячний строк. В судовому засіданні відповідач [PERSON] та свідки [PERSON] і [PERSON] показали, що позивач [PERSON] на момент смерті і протягом року після смерті [PERSON] проживала в м. Тульчині і мала можливість звернутись в Тульчинську державну нотаріальну контору з заявою про прийняття спадщини. Отже, на підставі досліджених доказів, суд приходить до висновку, що дійсними причинами не звернення позивача із заявою про прийняття спадщини була необізнаність з вимогами закону. Однак, суд не може визнати такі причини пропуску позивача строку на прийняття спадщини поважними в розумінні ч.3\~ст.1272 ЦК України\~та, виходячи з вищенаведених роз'яснень, наданих у\~постанові Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування». Враховуючи те, що позивач пропустила строк для прийняття спадщини без поважних причин, оскільки наведені представником позивача обставини про нібито наявність таких перешкод не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, а тому суд вважає необхідним в позові відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed