Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-16 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON], Вінницької міської ради, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: [PERSON], [PERSON], про визнання права власності за набувальною давністю, мотивуючи тим, що згідно договору купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченого Першою Вінницькою державною територіальною конторою від 28.11.1989 року за реєстром №3-5760 зареєстрованого в Вінницькому обласному об'єднаному бюро технічної інвентаризації 08.12.1989 року №379, [PERSON] та матері позивача [PERSON] в спільному майні подружжя належало ? частини житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель по [ADDRESS] Після смерті [PERSON], який помер [INFO], спадкоємцями майна в рівних частках були мати позивача [PERSON], яка проживала по [ADDRESS] та син померлого від першого шлюбу - [PERSON]. Спадкове майно після смерті [PERSON] складалося з ? частини житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель по [ADDRESS] Оформивши належним чином спадщину та отримавши свідоцтво про право на спадщину за законом від 13.11.1993 року на 1/8 частини житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель по [ADDRESS], [PERSON] виїхав за межі України. Після смерті свого чоловіка [PERSON], матір позивача [PERSON] також прийняла спадщину на 1/8 частину житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель по [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності від 13.11.1993 року. Після перерахунку часток житлового будинку [PERSON] належали 3/8 частини житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель по [ADDRESS], а [PERSON] належить 1/8 частини даного житлового будинку, що підтверджується технічним паспортом на житловий будинок від 02.08.2017 року. [INFO] померла мати позивача [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть від 09.12.2016 року [NUMBER]. Спадкоємцем першої черги після смерті матері є позивач - [PERSON]. Оформивши належним чином спадкові права після смерті своєї матері, позивач отримала свідоцтва про право на спадщину за законом від 13.10.2017 року, виданого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Байлемою І.Д. та є власником 3/8 частки вказаного житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель. Співвласником 1/8 частки житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель розташованого за адресою: [ADDRESS], є [PERSON], який прийняв спадщину після смерті свого батька та виїхав за межі України до Російської федерації, і на сьогоднішній день відомостей ніяких від нього не находило. У вказаному будинку, позивач проживає з моменту народження, що підтверджується домовою книгою на будинковолодіння, а також довідкою виданою квартальним комітетом «Підлісний» від 19.12.2017 року в якій зазначено, що [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS], згідно із записом у домовій книзі - з 09.12.1989 року, а також на даний час зареєстрована та проживає. Враховуючи всі вищенаведені обставини, позивач починаючи з грудня 1989 року і по теперішній час продовжує проживати в даному будинку, а також в 1/8 частини житлового будинку, яка належить відповідачу [PERSON], тобто добросовісно та відкрито володіє цим майном більше десяти років. Тому позивач змушена була звернутися в суд для захисту своїх прав та інтересів. Представник позивача в судове засідання не з'явився, але подав до суду заяву, в якій просив провести розгляд справи за його відсутності, підтримав позовні вимоги в повному обсязі та в разі неявки відповідачів не заперечив проти ухвалення заочного рішення. Представник відповідача Вінницької міської ради в судове засідання не з'явився, проте подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність та зазначив, що при ухваленні рішення у справі, він покладається на розсуд суду. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, хоча про час, дату та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, через оголошення в пресі, про причини неявки суд не повідомив. Заяв та заперечень від відповідача до суду не надходило. Треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: [PERSON], [PERSON]., в судове засідання засідання не зявились, проте подали до суду заяви про розгляд справи у їх відсутність та зазначили, що не заперечують щодо задоволення позову. Згідно із ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявляти клопотання про розгляд справи за його відсутності. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченого Першою Вінницькою державною територіальною конторою від 28.11.1989 року за реєстром №3-5760 зареєстрованого в Вінницькому обласному об'єднаному бюро технічної інвентаризації 08.12.1989 року №379, [PERSON] та матері позивача [PERSON] в спільному майні подружжя належало ? частини житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель по [ADDRESS] Після смерті [PERSON], який помер [INFO] (а.с. 9), спадкоємцями майна в рівних частках були мати позивача [PERSON], яка проживала по [ADDRESS] та син [PERSON] (а.с. 8). Спадкове майно після смерті [PERSON] складалося з ? частини житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель по [ADDRESS] (а.с. 8). Після смерті свого чоловіка [PERSON], матір позивача [PERSON] також прийняла спадщину на 1/8 частину житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель по [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності від 13.11.1993 року (а.с. 7). Після перерахунку часток житлового будинку [PERSON] належить 3/8 частини житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель по [ADDRESS] в м.Вінниці, а відповідачу [PERSON] належить 1/8 частини даного житлового будинку, що підтверджується технічним паспортом на житловий будинок від 02.08.2017 року (а.с. 25-27). [INFO] померла мати позивача - [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть від 09.12.2016 року [NUMBER] (а.с. 11). Спадкоємцем першої черги після смерті матері є позивач - [PERSON]. Оформивши належним чином спадкові права після смерті своєї матері, [PERSON], отримала свідоцтва про право на спадщину за законом від 13.10.2017 року, виданого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Байлемою І.Д., та є власником 3/8 частки житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель, розташованого за адресою: [ADDRESS], що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 13.10.2017 року (а.с. 12). Співвласником 1/8 частки житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель розташованого за адресою: [ADDRESS], є відповідач - [PERSON], який прийняв спадщину після смерті свого батька. В будинку за адресою: [ADDRESS], м. Вінниця, позивач проживає з моменту народження, що підтверджується домовою книгою на будинковолодіння (а.с. 14-15), а також довідкою виданою квартальним комітетом «Підлісний» від 19.12.2017 року в якій зазначено, що [PERSON] зареєстрована за вказаною адресою згідно із записом в домовій книзі - з 09.12.1989 року, а також на даний час зареєстрована та проживає (а.с. 13). Відповідач [PERSON] з моменту оформлення спадщини виїхав за межі України до Російської федерації та на всі запити матері позивача - [PERSON], встановити його місце проживання за кордоном не вдалося (а.с. 94-95). Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року), ратифікованою Законом від 17.07.1997 року №475/97-ВР (далі Конвенція), зокрема ст.1 Першого протоколу до неї (1952 року), передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу (ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Згідно із ч. 2 ст. 344 ЦК України, особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду (ч. 4 ст. 344 ЦК України). Відповідно до п. п. 9, 10, 11 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК України). Із пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України вбачається, що правила статті 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК України набрав чинності з 01 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 01 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 01 січня 2011 року. При цьому, коли строк давнісного володіння почався раніше 01 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 01 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. Крім того, згідно з листом Верховного Суду України від 01.07.2013 року «Аналіз деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ» вбачається, що для набуття права власності на майно за набувальною давністю згідно з правилами ст. 344 ЦК України, по-перше, необхідно, щоб заволодіння майном було добросовісним, тобто особа при заволодінні майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Разом з тим факт обізнаності особи про те, що вона не є власником речі, не виключає добросовісності володіння за умови, що заволодіння майном не відбулося з порушенням норм права (викраденння, шахрайство). По-друге, таке володіння повинно бути відкритим, тобто очевидним для всіх інших осіб, при цьому володілець має ставитись до цього майна, як до власного (експлуатувати, вживати необхідні заходи для утримання майна в належному стані тощо). Приховування володільцем свого володіння майном є порушенням цієї вимоги. По-третє, володіння майном повинно бути безперервним протягом встановлених законом строків (відповідно до ч. 2 ст. 344 ЦК України особа, яка володіє майном, до часу свого фактичного володіння може приєднати час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є). Цей строк відповідно до ст. 344 ЦК України для нерухомого майна встановлений тривалістю десять років, для рухомого майна п'ять років. Таким чином, з огляду на вищевикладене, позивач добросовісно заволоділа чужим майном 1/8 часткою житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS], м.Вінниця, яка належить відповідачу [PERSON] і продовжує відкрито, безперервно володіти вказаним нерухомим майном більше ніж десять років, у зв'язку з чим набула право власності на вказане майно на підставі ст. 344 ЦК України. Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, дійшов висновку, що позовні вимоги позивача знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому позов слід задовольнити.. Відповідно до ст.ст. 13, 141 ЦПК України, судові витрати слід залишити за позивачем. На підставі викладеного та

Outcome: approved