Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-21 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON], третьої особи служби у справах дітей Лозівської міської ради Харківської області про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку, посилаючись на те, що вона знаходилась в зареєстрованому шлюбі з відповідачем по справі. Даний шлюб було розірвано 21 березня 2006 року. Від даного шлюбу є неповнолітній син [PERSON], [INFO]. На даний час сторони проживають окремо, відповідач по справі свої батьківські обовязки відносно сина не виконує, тобто самоусунувся від виховання сина, але дозвіл на його вивіз за кордон не надає без вагомих на це аргументів. Позивач в серпні 2016 року має бажання повезти дитину за кордон для його розвитку та оздоровлення, але не має можливості це зробити, оскільки відповідач не дає дозволу на вивіз дитини. В звязку з чим просить надати їй дозвіл на виїзд [PERSON] за кордон до країн ближнього та дальнього зарубіжжя без дозволу (згоди) та супроводу батька дитини [PERSON] до досягнення неповнолітньою дитиною шістнадцятирічного віку. Крім цього просить дозволити їй або її офіційному представникові, без згоди відповідача, оформлювати документи для тимчасового виїзду або супроводу батька дитини за межі України до країн ближнього та дальнього зарубіжжя до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку. 19 липня 2016 року позивач уточнила свої позовні вимоги та просила надати їй дозвіл на періодичні (не більше ніж один раз на рік) тимчасові виїзди (на строк, що не перевищує один місяць) з обовязковим поверненням до України [PERSON] за кордон до Автономної Республіки Крим та Російської Федереації без дозволу (згоди) та супроводу батька дитини [PERSON] до досягнення неповнолітньою дитиною шістнадцятирічного віку. Крім цього просить дозволити їй або її офіційному представникові, без згоди відповідача, оформлювати документи для періодичних (не більше один раз на рік) тимчасових виїздів (на строк, що не перевищує один місяць) з обовязковим поверненням до України або супроводу батька дитини за межі України до країн Автономної Республіки Крим та Російської Федерації до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку. В судове засідання позивач не зявилася, але надала суду свою заяву в якій просила розглянути справу за її відсутності, на задоволенні уточнених позовних вимог наполягала в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не зявився, але надав суду свою заяву в якій просив розглянути справу за його відсутності, проти задоволення уточнених позовних вимог не заперечує. Крім цього зазначив, що вирішити даний спір раніше в добровільному порядку не мав фізичної можливості, позовні вимоги не утискають права сина. Представник третьої особи служби у справах дітей Лозівської міської ради Харківської області [PERSON] в судове засідання не зявилася, але надала суду свою заяву в якій просила розглянути справу за її відсутності, на задоволенні уточнених позовних вимог наполягає в повному обсязі та вважає, що позовні вимоги заявлені в інтересах дитини, тому необхідно їх задовольнити. Згідно ст. 174 ч.4 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Статтями 1, 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних цивільних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку. Способами захисту цивільних прав та інтересів, можуть зокрема бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення та інші. Перевіривши матеріали справи, суд вважає, що уточнені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Так, відповідно до ст. 51 Конституції України турбота про дітей, їх виховання є рівним правом і обов'язком батьків. Конвенцією про права дитини ст. 18 проголошено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Рівності прав і обов'язків батьків стосовно дітей необхідно дотримуватися незалежно від наявності або відсутності шлюбу між ними. Одним із питань, яке має вирішуватися за взаємною згодою батьків дитини, є реалізація права дитини на свободу пересування. Особисте немайнове право - право на свободу пересування фізичної особи, закріплене у ст. 313 ЦК України. Згідно з ч. 3 ст. 313 ЦК України право на вільний самостійний виїзд за межі України має фізична особа, яка досягла шістнадцяти років. Особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або у супроводі осіб, які уповноважені ними. Судом встановлено, що сторони знаходились в зареєстрованому шлюбі. Даний шлюб було розірвано 21 березня 2006 року, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії 1-ВЛ № 019716, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Лозова Лозівського міськрайонного управління юстиції Харківської області 21 березня 2006 року. Від даного шлюбу в них є неповнолітній син [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про його народження серії 1-ВЛ № 010482, виданим відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Лозова Лозівського міськрайонного управління юстиції Харківської області 12 травня 2005 року. Згідно даного свідоцтва вбачається, що відповідач по справі є батьком дитини, оскільки в свідоцтві про його народження він записаний батьком. В теперішній час сторони проживають окремо, син проживає разом з позивачкою. Після розірвання відносин з відповідачем, позивач, звернулась до нього з проханням отримання тимчасового дозволу на виїзд за кордон дитини. Поїздка має відбутися разом з сином для відпочинку, для духовного та морального розвитку та оздоровлення дитини, але відповідач, безпідставно не надає згоди на тимчасовий виїзд дитини за межі України. Відповідно до ч. 4 Правил\~\~ перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою КМ України від 27.01.1995 року, № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Згідно ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України» та правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів в України від 27.01.1995 за №57, оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону\~право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. В ч. 18 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України», оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. З уточнених позовних вимог вбачається, що дозвіл на виїзд [PERSON] за межі України потрібен для можливості оздоровлення дитини в морській кліматичній зоні, яка є надзвичайно сприятливою для дітей такого віку, а також для духовного та фізичного розвитку дитини. Враховуючи положення ч.1 с.3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради Української РСР від 27.02.1991 року № 789-ХІІ, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. Згідно принципу 6 Декларації прав дитини, ухваленої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і у всякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли виключні обставини, бути розлучена з матірю. А тому суд вважає, що прагнення позивача забезпечити своєму сину моральний та духовний розвиток, зокрема шляхом перебування в іншій країні, вивчення іншої культури, мови, екскурсій повністю відповідає вищевказаним засадам права та інтересам дитини, при цьому не буде порушувати права відповідача жодним чином. Заява позивачки про негайне виконання рішення в частині оформлення документів на тимчасовий виїзд за межі України в силу ст.367 ЦПК України задоволенню не підлягає. Таким чином, визнання відповідачем уточненного позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. На підставі викладеного,

Outcome: partial