Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-25 00:00:00

позивач звернулася до суду з позовом, в якому з урахуванням уточнень просить визнати заповіт [PERSON], [INFO], посвідчений державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори [PERSON] 23 листопада 2010 року та зареєстрований в реєстрі за № 2-3952 дійсним та визнати за нею право власності на 2/3 частки жилого будинку, що знаходиться за адресою: місто Новомосковськ Дніпропетровської області, вулиця Калініна, будинок № 52 в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], померлого 24 листопада 2015 року. В обґрунтування позову зазначила, що 24 листопада 2015 року помер [PERSON], який залишив на імя позивача заповіт, посвідчений Новомосковською державною нотаріальною конторою 23 листопада 2010 року за реєстром № 2-3952, за яким належні йому 2/3 частки житлового будинку, що знаходиться за адресою: місто Новомосковськ, Дніпропетровської області, вулиця Калініна, будинок № 52, він заповів позивачу. 15 грудня 2015 року позивач звернулася до Новомосковської міської державної нотаріальної контори із завою про прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON], померлого 24 листопада 2015 року. По перебігу шестимісячного строку від дня смерті спадкодавця позивач звернулась до Новомосковської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно. Однак при зверненні до Новомосковської державної нотаріальної контори щодо оформлення спадщини за заповітом після смерті [PERSON], померлого 24 листопада 2015 року, постановою державного нотаріуса Новомосковської державної нотаріальної контори [PERSON] від 03 червня 2016 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. В своїй постанові про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 03 червня 2016 року державний нотаріус, як на підставу відмови у вчиненні нотаріальної дії, посилається на порушення ч.4 ст. 207 Цивільного кодексу України, оскільки заповіт був прочитаний свідками в голос та підписаний одним із свідків. При цьому, особи, які були присутні при підписанні заповіту підтвердили, що були особисто присутні безпосередньо у нотаріуса при посвідченні заповіту, складення заповіту та зміст заповіту відповідав справжній волі [PERSON], який помер 24 листопада 2015 року та вказали, що [PERSON] за життя висловлював бажання скласти заповіт на імя [PERSON]. Вважає постанову нотаріуса неправомірною та такою, що порушує її права, в зв`язку з чим звернулася з позовом до суду. В судовому засіданні позивач та її представник вимоги позову підтримали з підстав, викладених у позові. Вказали, що батько позивача [PERSON] склав заповіт в присутності свідків, свідками підтверджено дійсність волі заповідача. Нормами законодавства не встановлено неможливість підписання заповіту за проханням заповідача одним зі свідків. Позивач зазначила, що доглядала померлого до його смерті, понесла витрати на його поховання. Відповідач за життя [PERSON] не допомагав, участі в догляді померлого, обумовленої негативним фізичним станом не приймав. Витрат на поховання не ніс, внаслідок чого не має права на обов`язкову частку у спадщині. Докази того, що на час смерті заповідача відповідач був непрацездатним матеріали справи не містять. Відповідач та його представник в судовому засіданні просили відмовити в задоволенні позову. Вказали, що заповіт, складений [PERSON] є недійним, про що вказано в постанові нотаріуса. Крім того, відповідач має право на обов`язкову частку у спадщині внаслідок того, що на час смерті заповідача відповідач був непрацездатним. В судовому засіданні в якості свідків проведено допит осіб, які були присутні при підписанні заповіту [PERSON], [PERSON], та які кожен окремо показали, що за проханням [PERSON], [PERSON] були особисто присутні безпосередньо у нотаріуса при складенні заповіту [PERSON] та посвідченні заповіту нотаріусом. Зміст заповіту відповідав справжній волі [PERSON], про що у останнього питав нотаріус під час оголошення його змісту. За проханням [PERSON], який через фізичний стан не міг підписати заповіт, заповіт було підписано в присутності заповідача та нотаріуса [PERSON], після чого прочитаний уголос та [PERSON] погодився із вірністю змісту заповіту. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] кожен окремо показали, що були знайомі з [PERSON] та відвідували його. [PERSON] за життя висловлював бажання скласти заповіт на імя [PERSON] [PERSON] доглядала за [PERSON], який потребував сторонньої допомоги внаслідок його фізичного стану, обумовленого хворобою та лікуванням. [PERSON] не надавав допомоги в догляді [PERSON] Організацію поховання [PERSON] здійснювала [PERSON] Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та їх представників, свідків, суд приходить до наступних висновків. На підставі дублікату свідоцтва про право власності /САС № 767077/, виданого 04 січня 2012 року Виконавчим комітетом Новомосковської міської ради Дніпропетровської області та рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області № 20-118/11 від 02 червня 2011 року [PERSON] на праві спільної сумісної власності належав житловий будинок А-шпали об.цегл., розмір жилої площі в цілому 23,8 кв.м., загальної площі 51,2 кв.м., з відповідною частиною надвірних побудов: Б літня кухня, Г сарай, Д убиральня, Е літній душ, я яма вигрібна, к, к1 колодязь питний, 4 ворота, 6 огорожа, 7 хвіртка, 8, 9 огорожа, що знаходиться за адресою: м. Новомосковськ Дніпропетровської області, вулиця Калініна, 52. [PERSON] померла 04 березня 2007 року. Після смерті [PERSON] її чоловікові [PERSON] 21 січня 2012 року видане свідоцтво про право власності на 1/2 частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: м. Новомосковськ Дніпропетровської області, вулиця Калініна, 52, як частку в спільному сумісному майні подружжя /а.с.96/ та свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] на 1/6 частку житлового будинку, що знаходиться за адресою: м. Новомосковськ Дніпропетровської області, вулиця Калініна, 52 /а.с.97/, які зареєстровані у органі державної реєстрації прав власності на нерухоме майно /а.с.68, 72/. Доньці померлої [PERSON] [PERSON] 21 січня 2012 року видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] на 1/6 частку житлового будинку, що знаходиться за адресою: м. Новомосковськ Дніпропетровської області, вулиця Калініна, 52 /а.с.97/. 23 листопада 2010 року [PERSON] складено заповіт, у відповідності до якого останній належну йому на праві приватної власності частину жилого будинку з відповідною часткою надвірних побудов та земельної ділянки при ньому, що знаходиться за адресою: м. Новомосковськ Дніпропетровської області, вул. Калініна, 52 заповів [PERSON] Заповіт посвідчено при свідках [PERSON], [PERSON] У зв`язку з тим, що [PERSON] особисто не може прочитати заповіт, заповіт прочитано вголос особисто свідками. У зв`язку з тим, що із-за хвороби заповідач не може особисто підписати заповіт, на прохання заповідача та в його присутності замість нього заповіт підписано [PERSON] у присутності нотаріуса. У зв`язку з хворобою заповідача заповіт в присутності [PERSON] повністю прочитаний уголос [PERSON], [PERSON], посвідчено державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори [PERSON] 23 листопада 2010 року та зареєстрований в реєстрі за №2-3952 /а.с.6/. 24 листопада 2015 року [PERSON], батько [PERSON] та [PERSON] помер /а.с.5/. 15 грудня 2015 року до Новомосковської державної нотаріальної контори звернулася [PERSON] із заявою про прийняття спадщини за заповітом та законом після смерті [PERSON] /а.с.51/. 22 квітня 2016 року до Новомосковської державної нотаріальної контори звернувся [PERSON] із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті [PERSON] /а.с.51/. Постановою державного нотаріуса Новомосковської державної нотаріальної контори від 03 червня 2016 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. В постанові про відмову у вчиненні нотаріальної дії, як на підставу відмови у вчиненні нотаріальної дії вказано на порушення ч.4 ст. 207 Цивільного кодексу України під час складання заповіту, оскільки заповіт був прочитаний свідками в голос та підписаний одним із свідків /а.с.7/. Вирішуючи позовні вимоги про визнання заповіту дійсним, суд виходить з наступного. За ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно зі ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст.1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається (ст.1234 ЦК України). У відповідності до ст.1247 ЦК України, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. За нормами абз. 3 ч.2 ст.1248 ЦК України, якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу). Стаття 1253 ЦК України визначає, що на бажання заповідача його заповіт може бути посвідчений при свідках. У випадках, встановлених абзацом третім частини другої статті 1248 і статтею 1252 цього Кодексу, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов'язковою. Свідками можуть бути лише особи з повною цивільною дієздатністю. Свідками не можуть бути: 1) нотаріус або інша посадова, службова особа, яка посвідчує заповіт; 2) спадкоємці за заповітом; 3) члени сім'ї та близькі родичі спадкоємців за заповітом; 4) особи, які не можуть прочитати або підписати заповіт. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому. У текст заповіту заносяться відомості про особу свідків. За ст.1257 ЦК України, заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах. У відповідності до ч.ч.1-2 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Відповідно до ст.204, 205 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. За ч.4 ст.207 ЦК України, якщо фізична особа у зв'язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє. Підпис іншої особи на тексті правочину, щодо якого не вимагається нотаріального посвідчення, може бути засвідчений відповідною посадовою особою за місцем роботи, навчання, проживання або лікування особи, яка його вчиняє. Згідно зі ст.218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо -, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним. За ст.219 ЦК України, у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним. Суд може визнати такий правочин дійсним, якщо буде встановлено, що він відповідав справжній волі особи, яка його вчинила, а нотаріальному посвідченню правочину перешкоджала обставина, яка не залежала від її волі. Враховуючи положення, зазначені вище, нормами законодавства не передбачено можливості визнання дійсним одностороннього правочину, який підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню та фактично посвідчений нотаріально у разі порушення під час його складення вимог закону щодо його форми. Крім того, нормами законодавства не передбачено прямої заборони свідку на вчинення підпису на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, у випадку неможливості підписання тексту фізичною особою, за її дорученням, за умови, що свідок залучений для вчинення правочину через те, що заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, внаслідок чого суд приходить до висновку, що під час вчинення правочину складання заповіту, було дотримано норми законодавства щодо форми та посвідчення правочину, а тому заповіт, в силу норм законодавства не є нікчемним і додатковому визнанню дійсним судом не підлягає. Крім того, наданими в суді поясненнями [PERSON], [PERSON] підтверджено, що зміст заповіту відповідав справжній волі [PERSON], про що у останнього питав нотаріус під час оголошення його змісту та саме за проханням [PERSON], обумовленим ним фізичними вадами, [PERSON] в присутності нотаріуса підписано заповіт від імені [PERSON] Тобто зміст заповіту відповідав дійсній волі померлого. Внаслідок викладеного суд вважає за необхідне в задоволенні позову про визнання правочину дійсним відмовити. Розглядаючи вимоги позову в частині визнання за позивачем права власності на 2/3 частки жилого будинку, що знаходиться за адресою: місто Новомосковськ, Дніпропетровської області, вулиця Калініна, будинок № 52 в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], померлого 24 листопада 2015 року, суд виходить з наступного. У відповідності до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, не заборонених законом. Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно зі ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, зазначені в заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. У відповідності до ст.ст.1233, 1235, 1236 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. За ч.1 ст.1241 ЦК України, малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка). Розмір обов'язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення. У відповідності до Рішення Конституційного Суду України від 11 лютого 2014 року № 1-рп/2014 у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 1241 Цивільного кодексу України (справа про право на обовязкову частку у спадщині повнолітніх непрацездатних дітей спадкодавця), Конституційним судом визначено, що за своєю юридичною природою свобода розпорядження власністю шляхом вчинення заповіту (свобода заповіту) є одним із основоположних принципів спадкового права, при цьому вона не є абсолютною. Кодексом визначено обмеження волі заповідача щодо права розпоряджатися власністю (обмеження принципу свободи заповіту) шляхом установлення права окремої категорії осіб на обовязкову частку у спадщині. Право на обовязкову частку у спадщині мають малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки, які спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обовязкова частка) (абзац перший частини першої статті 1241 Кодексу). Отже, принцип свободи розпорядження власністю шляхом вчинення заповіту передбачає широкий обсяг правомочностей заповідача, згідно з якими він своїм волевиявленням може вплинути на зміст спадкових правовідносин. Однак застосування цього принципу обмежується законодавчо встановленою для окремої категорії спадкоємців гарантією, за якою, незалежно від змісту заповіту, особи, визначені в частині першій статті 1241 Кодексу, спадкують половину частки, яка належала б їм у разі спадкування за законом. Перелік осіб, які мають право на обовязкову частку у спадщині, встановлений указаними положеннями Кодексу, є вичерпним і дає підстави віднести цих осіб до членів сімї чи найближчих родичів спадкодавця. Конституційний Суд України, розкриваючи зміст поняття «повнолітні непрацездатні діти», що використовується в абзаці першому частини першої статті 1241 Кодексу щодо права на обовязкову частку у спадщині, ґрунтується на положеннях частини третьої статті 75 Сімейного кодексу, який відносить до категорії «непрацездатні» інвалідів I, II та III групи, а також пенсійного законодавства та законів України, які регулюють соціальне страхування і визначають поняття «непрацездатний». Так, згідно з частиною четвертою статті 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» від 15 липня 1999 року № 966ХIV (далі Закон № 966), абзацом сімнадцятим частини першої статті 1 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року № 1058IV з наступними змінами (далі Закон № 1058) до непрацездатних належать, зокрема, особи, які визнані інвалідами в установленому законом порядку. Згідно з частиною четвертою статті 1 Закону України «Про прожитковий мінімум», до осіб, які втратили працездатність, відносяться особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку, особи, які досягли пенсійного віку, що дає право на призначення пенсії на пільгових умовах, та непрацюючі особи, визнані інвалідами в установленому порядку. Відповідно до абзацу сімнадцятого частини першої статті 1 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» непрацездатні громадяни - особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку або визнані інвалідами, у тому числі діти-інваліди, а також особи, які мають право на пенсію у зв'язку з втратою годувальника відповідно до цього Закону. Ст.1268 ЦК України передбачає, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Матеріали справи свідчать, що [PERSON] на час смерті [PERSON] (24 листопада 2015 року) перебував на обліку в Новомосковському об`єднаному УПФУ Дніпропетровської області, отримував пенсію по інвалідності з 11 грудня 2012 року /а.с.81/, визнаний інвалідом з 11 грудня 2012 року, а тому має право на обов`язкову частку у спадщині. За таких обставин, враховуючи підтвердження матеріалами справи: факту належності померлому за життя нерухомого майна, який останній набув у власність; факту своєчасного звернення із заявою про прийняття спадщини позивача та відповідача; відмову позивачу нотаріусом у вчиненні нотаріальної дії; відсутність доказів відчуження спадкового майна спадкодавцем на користь інших осіб; наявність заповіту, складеного належним чином, зміну назви вулиці, на якій знаходиться спадкове майно з Калініна на [PERSON] - суд приходить до висновку що позивач, як спадкоємець за законом має право на спадкове майно за винятком обов`язкової частки у спадщині, належній відповідачу і позов підлягає частковому задоволенню. Визначаючи розмір частки на спадкове майно, суд виходить з того, що на момент смерті спадкодавцю належали 1/2 та 1/6 частка у майні, що загалом становить 4/6 частки. Спадкоємцями померлого за законом є позивач і відповідач і у випадку спадкування за законом, частки у спадщині становили б 2/6 та 2/6. Таким чином, з урахуванням заповіту, складеного на користь позивача, останньому повинно належати 3/6 частки у праві власності, що складає 1/2 частину житлового будинку А-шпали об.цегл., розмір жилої площі в цілому 23,8 кв.м., загальної площі 51,2 кв.м., з відповідною частиною надвірних побудов: Б літня кухня, Г сарай, Д убиральня, Е літній душ, я яма вигрібна, к, к1 колодязь питний, 4 ворота, 6 огорожа, 7 хвіртка, 8, 9 огорожа, що знаходиться за адресою: м. Новомосковськ Дніпропетровської області, вулиця І.Ємельяненка (Калініна), 52. В зв'язку з наведеним, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані і підлягають задоволенню частково. Доводи та посилання представника позивача на відсутність доказів на підтвердження того, факту, що станом на момент смерті відповідач не був інвалідом спростовуються довідкою № 262 від 19 жовтня 2016 року /а.с.81/, датою, з якою встановлено інвалідність відповідача.

Outcome: partial