Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-18 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаною позовною заявою та просила визнати недійсним Договір №1 про надання безповоротної фінансової допомоги від 20 березня 2013 року, укладений між [PERSON] та ТОВ «Інвестиційна компанія» та додаткові угоди до нього, застосувати наслідки недійсності до Договору №1 про надання безповоротної фінансової допомоги від 20 березня 2013 року та додаткових угод до нього шляхом стягнення з ТОВ «Інвестиційна компанія» на користь [PERSON] коштів в розмірі 715 000,00 (сімсот п'ятнадцять тисяч) гривень, а також судові витрати покласти на ТОВ «Інвестиційна компанія». Свої вимоги мотивує тим, що 20.03.2013 року між [PERSON] та ТОВ «Інвестиційна компанія» було укладено Договір №1 про надання безповоротної фінансової допомоги, відповідно до умов якого з доповненнями внесеними 20.04.2013 року Додатковою угодою №1 та 29.05.2013 року Додатковою угодою №2, відповідач-1 надав відповідачу-2 грошові кошти в сумі 715 000,00 грн. Позивач зазначає, що на момент укладення Договору №1 від 20 березня 2013 року та додаткових угод до нього, відповідач-1 вів спільне господарство і проживав однією сім'єю у шлюбі з позивачем. Разом з тим, позивач посилається, що про укладення між відповідачем-1 та відповідачем-2 Договору №1 від 20 березня 2013 року та додаткових угод до нього не була обізнана та відповідно згоди на укладення таких правочинів не надавала. Крім того, позивач стверджує, що грошові кошти, що були передані відповідачем-1 відповідачу-2 за Договором №1 від 20 березня 2013 року фактично були частиною заробітку позивача від підприємницької діяльності, яку СПД [PERSON] здійснювала з 2005 року, шляхом надання приміщень в оренду. Позивач вважає, що при укладенні Договору №1 від 20 березня 2013 року та додаткових угод до нього відповідачами не було додержано вимоги ч. 1 ст. 65 СК України, а тому даний договір та додаткові угоди до нього мають бути визнані судом недійсними на підставі ч. 1 ст. 203 ЦК України, із застосування наслідків недійсності правочину передбаченого ст. 216 ЦК України. Враховуючи вищевикладене, позивач просила позов задовольнити. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі та просив суд його задовольнити. Відповідач-1 в судовому засіданні позов визнав в повному обсязі та просив його задовольнити. Представник відповідача-2 в судовому засіданні проти позову заперечував в повному обсязі посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність. Зазначив, що позивачем не доведено, що виконання Договору № 1 про надання безповоротної фінансової допомоги від 20.03.2013 року здійснювалось шляхом залучення коштів, які є спільною сумісною власністю подружжя. Крім того, представник відповідача-2 зазначив, що позивачем не доведено, що отриманий нею дохід від підприємницької діяльності був залучений до сімейного бюджету, а не для фінансування власної комерційної підприємницької діяльності. Окрім того, представник відповідача-2 зазначив, що позивач була обізнана та надала згоду відповідачу-1 на укладання спірного договору, оскільки в Договорі купівлі-продажу частки-1 від 14.09.2012 року міститься згода позивача на купівлю відповідачем-1 частки у статутному капіталі відповідача-2 за ціною 960 000,00 дол. США, що значно перевищує суму спірного договору. А тому вважає, що укладення відповідачем-1 Договору №1 про надання безповоротної фінансової допомоги було однією із форм реалізації інвестицій, загальний обсяг яких був погоджений позивачем 14.09.2012 року. Враховуючи вищевикладене, представник відповідача-2 просив відмовити в задоволені позову в повному обсязі. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши матеріали справи, допитавши свідка, приходить до наступного висновку. За змістом статей 15, 16 ЦК України, особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 01.09.2006 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] (а.с.18). Судом також встановлено, що 20 березня 2013 року між [PERSON] та ТОВ «Інвестиційна компанія» було укладено Договір №1 про надання безповоротної фінансової допомоги (а.с.6). Відповідно до п.1.1. Договору, відповідач-1 надає відповідачу-2 безповоротну безвідсоткову фінансову допомогу на умовах та в порядку встановленими цим договором. Згідно п. 2.1. Договору, безповоротна фінансова допомога надається в національній валюті України в розмірі 500 000 (п'ятсот тисяч) гривень 00 коп. без ПДВ. Безповоротна фінансова допомога надається відповідачем-1 відповідачу-2 протягом 30 календарних днів з дня підписання цього Договору. В п.2.2. зазначено, що безповоротна фінансова допомога надається відповідачу-2 у безготівковій формі на поточний рахунок відповідача-2 вказаний в даному Договорі. 20 квітня 2013 року між відповідачем-1 та відповідачем-2 було укладено Додаткову угоду №1 до Договору №1 від 20 березня 2013 року (а.с.7). Відповідно до п.1. Додаткової угоди №1 сторонами було вирішено викласти пункт 2.1. Договору №1 від 20 березня 2013 року в наступній редакції: «2.1. безповоротна фінансова допомога надається в національній валюті України в розмірі 500 000 (п'ятсот тисяч) гривень 00 коп. без ПДВ. Безповоротна фінансова допомога надається відповідачем-1 відповідачу-2 протягом 75 календарних днів з дня підписання цього Договору». 29 травня 2013 року між відповідачем-1 та відповідачем-2 було укладено Додаткову угоду № 2 до Договору № 1 від 20 березня 2013 року (а.с.7). Відповідно до п. 1. Додаткової угоди №2 сторонами було вирішено викласти пункт 2.1. Договору №1 від 20 березня 2013 року в наступній редакції: «2.1. безповоротна фінансова допомога надається в національній валюті України в розмірі 872 000 (вісімсот сімдесят дві тисячі) гривень 00 коп. без ПДВ. Безповоротна фінансова допомога надається відповідачем-1 відповідачу-2 протягом 90 календарних днів з дня підписання цього Договору». На виконання вказаного вище Договору та додатків до нього, відповідач-1 сплатив відповідачу-2 на його поточний рахунок [NUMBER] в ПАТ «Альфа-Банк» в м. Києві, МФО 300346 грошові кошти в сумі 715 000,00 грн., що підтверджується платіжними дорученнями: №47964 від 17 травня 2013 року на суму 60 000,00 грн., № 10640 від 14 травня 2013 року на суму 110 000,00 грн., № 16468 від 26 квітня 2013 року на суму 32 000,00 грн., № 19894 від 18 квітня 2013 року на суму 70 000,00 грн., №261995 від 08 квітня 2013 року на суму 41 000,00 грн., №1 від 26 березня 2013 року на суму 90 000,00 грн., №37764 від 22 травня 2013 року на суму 97 000,00 грн., №391721 від 10 червня 2013 року на суму 35 000,00 грн., №1125512 від 31 травня 2013 року на суму 150 000,00 грн., №224560 від 03 червня 2013 року на суму 30 000,00 грн. (а.с.8-17). Вказані обставини не заперечувалися сторонами по справі. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Згідно ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. В ст. 63 СК України зазначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Статтею 65 СК України передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Відповідно до ст. 31 ЦК України, правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість. Виходячи з вимог ст. 31 СК України встановлено, що відповідач-1 уклав Договір № 1 про надання безповоротної фінансової допомоги від 20.03.2013 року та Додаткові угоди № 1 та № 2 до Договору № 1, що виходить за межі дрібного побутового правочину. При цьому встановлено, що в порушення вимог ст. 65 СК України, вказаний Договір було укладено без згоди позивача, як подружжя. Та обставина, що укладання спірного договору та додатків до нього, відбулося без згоди позивача, як дружини, не заперечувалося відповідачем-1 по справі. Крім того, з наявних у справі доказів, зокрема, листування між позивачем та відповідачем-1 вбачається, що згоди на укладання спірного договору , як і на використання коштів в сумі 500 000,00 тис.грн., позивач не надавала. Як пояснив в судовому засіданні відповідач-1 кошти на виконання вказаного вище Договору у розмірі 500 000,00 грн. він взяв із заощаджень, які планувалися на придбання житла, суму в розмірі 215 000,00 грн. взяв у борг у гр. [PERSON], що підтверджується борговою розпискою від 26.03.2013 року ( а.с. 179). Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] зазначив, що 26.03.2013 року він надав в борг [PERSON] грошові кошти в сумі 215 000,00 грн. на надання безповоротної фінансової допомоги ТОВ «Інвестиційна Компанія», які відповідач-1 до цього часу не повернув. Також підтвердив, що про укладання договору позики та про мету отриманих коштів у борг, позивач не була обізнана. Та обставина, що кошти для здійснення сплати по спірному договору були використані із сімейного бюджету, як такі, що отримані внаслідок підприємницької діяльності позивача, а тому є спільним майном подружжя, підтверджуються матеріалами справи та не заперечувалося відповідач-1 по справі ( а.с.21-35,37). За таких обставин, посилання представника відповідача-2 на те, що позивачем не надано доказів того, що виконання Договору № 1 про надання безповоротної фінансової допомоги від 20.03.2013 року здійснювалося відповідачем-1 шляхом залучення коштів, які є спільною сумісною власністю подружжя, суд вважає безпідставним. З огляду на викладене, суд вважає, що Договір №1 про надання безповоротної фінансової допомоги від 20.03.2013 року, укладений без згоди одного із подружжя, тобто позивача по справі та не в інтересах сім'ї. Суд не приймає до уваги посилання представника відповідача-2 на те, що уклавши Попередній договір від 14.09.2012 року, позивач надала згоду відповідачу-1 на укладання Договору № 1 про надання безповоротної фінансової допомоги від 20.03.2013 року, виходячи з наступного. З Попереднього договору від 14.09.2012 року вбачається, що [PERSON] надала свою згоду, як дружина на укладення [PERSON], як фізичною особою, договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «Інвестиційна Компанія» за ціною 960 000,00 дол. США (а.с.97-99). Разом з цим встановлено, що основний договір на виконання саме Попереднього договору від 14.09.2012 року між Компанією Сакко Інтернешенл. Корп та гр. [PERSON], як фізичною особою, укладено не було. Таким чином, така згода позивача, як подружжя мала значення, при умові, укладання основного договору сама між Компанією Сакко Інтернешенл. Корп та гр. [PERSON], як фізичною особою та з урахуванням умов, що викладені в Попередньому договорі. В той же час встановлено, що саме між юридичними особами Компанією Сакко Інтернешенел Корп. та ТОВ «Інвестиційно-будівельна компанія» «Палладіум» в особі директора [PERSON] від 05.11.2012 року був укладений Договір купівлі-продажу частки у статутному капіталі за ціною 552 000 ,00 дол. США. ( а.с. 131-137). Разом з цим вбачається, що умови Попереднього договору та Договору купівлі -продажу є різними за своїм змістом, зокрема, ціною, правовими наслідками, правами та обов'язками сторін даного правочину. Так, зокрема, умови Попереднього договору не містили в собі необхідності укладання договору про надання безповоротної фінансової допомоги на відміну від Договору купівлі-продажу від 05.11.2012 року. Виходячи з умов Договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі (п 2.1.1.2) покупець, в даному випадку саме ТОВ «Інвестиційно-будівельна компанія «Палладіум» мала надати безповоротно фінансову допомогу, а не [PERSON], як фізична особа. Проте, з Договору № 1 про надання безповоротної фінансової допомоги від 20.03.2013 року вбачається, що даний договір було укладено між ТОВ «Інвестиційна Компанія» та [PERSON], як фізичною особою, а сплата таких коштів була здійснена на виконання умов Договору купівлі-продажу від 05.11.2011 року. З огляду на викладене, посилання представника відповідача-2, на те, що в розумінні вимог чинного законодавства, укладання Попереднього договору від 14.09.2012 року, свідчить про надання позивачем згоди на укладання Договору про надання безповоротної фінансової допомоги №1 від 20.03.2013 року, на виконання Договору купівлі-продажу від 05.11.2012 року, суд вважає безпідставним та необґрунтованим. Таким чином, суд приходить до висновку, що згоди на укладення [PERSON] Договору про надання безповоротної фінансової допомоги №1 від 20.03.2013 року та додатків до нього, [PERSON], як подружжя, не надавала. Крім того, як встановлено вище, кошти в розмірі 715 000,00 грн. відповідачем-1 були сплачені відповідачу-2 на виконання Договору про надання безповоротної фінансової допомоги на користь ТОВ «Інвестиційна Компанія», без згоди позивача та не в інтересах сім'ї. З огляду на положення статей 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Ч.1-3, 5-6 ст. 203 ЦК України передбачено, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. З огляду на викладене, суд вважає встановленим, що при укладенні Договору №1 від 20 березня 2013 року та додаткових угод до нього відповідачами не додержана вимога ч.1 ст. 65 СК України, а тому такий Договір та додаткові угоди до нього підлягають визнанню недійсними з застосуванням наслідків недійсності правочину, передбаченого ст. 216 ЦК України. Таким чином, з відповідача - 2 на користь відповідача - 1 має бути стягнуто кошти в розмірі 715 000,00 грн. З огляду на викладене, позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1827,00 грн. з кожного.

Outcome: approved