Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-26 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON], відповідно до вимог якого, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просила суд визнати негативну інформацію щодо [PERSON], яку розповсюджує [PERSON], наступного змісту: « [PERSON] сама т зі своєї ініціативи збирає кошти з батьків, а також в разі незгоди застосовує шантаж та погрози», а також інформацію, зазначену в скарзі [PERSON] на [PERSON], адресовану директору школи І-ІІІ ступенів № 25 Шевченківського району м. Києва недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] та зобов'язати [PERSON] спростувати її шляхом публічного виступу на зборах за участю керівництва школи І-ІІІ ступенів № 25 Шевченківського району м. Києва, членів педагогічного колективу та позивача з обов'язковим веденням протоколу цих зборів, під час якого відповідач зобов'язана довести до членів зборів, що поширена нею негативна інформація відносно позивача є недостовірною; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду в сумі 10 000,00 грн.,а також витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1000,00 грн. та судовий збір у розмірі 2466,80 грн. Позов обґрунтований тим, що позивач працює вчителем біології та є класним керівником 7а класу у школі І-ІІІ ступенів № 25 Шевченківського району м. Києва. У вказаному класі діє самоврядна організація - батьківський комітет, з числа батьків учнів класу, на зборах якого вирішуються, серед іншого, питання оплати додаткового прибирання класу, придбання додаткових матеріалів для учнів. Дитина відповідача навчається у цьому класі. Відповідач неодноразово виступала ініціатором скандальних сперечок як з батьками і вчителями, так із дітьми. Підставою для звернення до суду з даним позовом є те, що відповідач розповсюджує негативну недостовірну інформацію стосовно особи позивача та її дій, які начебто мали місце, а саме, що позивач сама та з власної ініціативи збирає кошти з батьків, а також в разі незгоди застосовує шантаж та погрози. Директор школи повідомив позивача про надходження від відповідача щодо неї скарги, в якій відповідач стверджує, що позивач вимагає гроші від батьків шляхом шантажу та залякувань. Факти та обставини викладені у скарзі були перевірені керівництвом школи та не знайшли свого підтвердження. Вказана інформація поширюється відповідачем серед батьків та членів педагогічного колективу та порушує особисті немайнові права позивача, зокрема ганьбить його честь, гідність, а також завдає шкоди діловій репутації, що позначається на психічному та фізичному стані позивача. Враховуючи, що негативна інформація щодо позивача висловлена відповідачем має характер наклепу, то така інформація не є оціночним судженням, а отже підлягає спростуванню. Також позивач зазначає, що у зв'язку з неправомірним поширенням відповідачем широкому колу осіб недостовірної негативної інформації відносно позивача остання знаходиться у стані постійного нервового напруження та стресу, вимушена постійно доводити батькам учнів та колегам, керівництву про те, що вказана інформація не відповідає дійсності, в результаті чого у неї різко знизилась працездатність, що негативно впливає на виконання трудових обов'язків та повагу до неї з боку колективу, внаслідок чого їй було завдано моральної шкоди. В судовому засіданні, судом на обговорення було поставлено питання щодо розгляду справи в порядку спрощеного провадження без виклику сторін. За згодою сторін у справі, суд ухвалив подальший розгляд справи проводити в спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідач про розгляд справи повідомлявся належним чином, свого відзиву на позовну заяву до не суду не надав. Розглянувши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті встановив. За правилами ст.ст. 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканість своєї ділової репутації, а також право на спростування недостовірної інформації та право на відповідь. Водночас, згідно зі ст. 1 Закону України «Про інформацію» під інформацією слід розуміти будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Як вбачається з копії заяви відповідача вх. № 36 від 09.11.2017 року, адресованій директору школи № 25 [PERSON] . вона разом з батьком їхньої дитини поскаржилася на дії [PERSON], котрі полягають у написанні вчителем доповідної з причин відсутності їхньої дитини на уроках 27.10.2017 року. Зазначила, що вона як мама, викликає у вчителя роздратування, у зв'язку з тим, що відмовляється потакати її примхам щодо збору коштів на шкільну дошку та прибирання класу, у зв'язку з чим підлягає шантажу та погрозам з боку [PERSON] Окрім того, вчитель [PERSON] ставить занижені оцінки їхній дитині, який завжди приходить до школи з виконаним домашнім завданням та позбавляє дитину в повному обсязі отримувати домашнє завдання, яке розміщується у групі «домашні завдання» в додатку «Viber», яку контролює [PERSON] Таким чином, вбачається звернення відповідача фактично з приводу неналежної, на їх думку, поведінки позивача, як вчителя школи № 25 І-ІІІ ступенів Шевченківського району м. Києва, котра виразилася з боку останньої, тобто з приводу моральних та ділових якостей позивача, котрі, на переконання відповідача, є не на належному рівні. Судом встановлено, що вказана заява була розглянута керівництвом школи № 25 І-ІІІ ступенів Шевченківського району м. Києва, після чого [PERSON] та [PERSON] було надано відповідь із змісту якої також вбачається й та обставина, що викладені у зверненнях відповідачів факти щодо дій позивача, як вчителя не підтвердилися, а особисті приязні, або навпаки - неприязні стосунки між працівниками школи та батьками учнів полягають поза меж компетенції та впливу адміністрації школи. В пункті 1 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначено, що відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Згідно з п. 15 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27 лютого 2009 року № 1, при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мити на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати соє особисте немайнове право. Аналізуючи вказану вище інформацію, викладену відповідачем про позивача у її заяві, а також вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною і такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача, суд приходить до висновку, що за характером і за своєю суттю така інформація не являється фактичними твердженнями, а є лише оціночними судженнями відповідача щодо тих чи інших обставин, пов'язаних з особистістю та поведінкою позивача, а також її діяльністю, у тому числі під час виконання обов'язків вчителя. Відповідно до ч. 2 ст. 47-1 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Відтак, за змістом ст. 277 ЦК України, не можуть бути предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсним обставинам (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати. Такі положення відповідають також прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною, і яка відповідно до ст. 9 Конституції України є складовою частиною національного законодавства, положеннями якої передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватись своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. За змістом цієї норми, свобода слова, преси, як захисника інтересів громадськості, критики представників держави, висловлення своєї думки в процесі обговорення питань, що становлять громадський інтерес, є однією з найважливіших свобод людини. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» (12/1984/84/131) суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимоги доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного ст. 10 згаданої вище Конвенції. Право висловлювати судження, оцінки, думки гарантовано також статтею 34 Конституції України. Як вбачається зі змісту позовних вимог позивач, окрім інформації, викладеній в скарзі, просить визнати недостовірною інформацію наступного змісту «[PERSON] сама та зі власної ініціативи збирає кошти з батьків, а також у разі незгоди застосовує шантаж та погрози». Однак, у заяві відповідача директору школи вказана інформація відповідачем не зазначалась, а інших доказів, які б підтверджували факт розповсюдження відповідачем такої інформації, на яку вказує позивач у позовній заяві, як на недостовірну, позивачем не надано. Таким чином, позивачем не доведено факту поширення відповідачем вказаної вище інформації щодо позивача. Згідно ст. ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимогст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частина 1ст. 77 ЦПК України визначає, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до положень ч. 1, 3ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст. 280 ЦК України, якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та/або моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню. Оскільки судом не встановлено порушення відповідачем особистих немайнових прав позивача, то й немає підстав стверджувати про завдання останній внаслідок такого порушення моральної шкоди. Крім того, матеріали справи не містять будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження викладених у позові обставин з приводу душевних страждань позивача, зниження працездатності, а також приниження особистості позивача внаслідок дій відповідача. Оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню. Відповідно до положень ст.88 Цивільного процесуального кодексу України, суд не вирішує питання розподілу судових витрат, оскільки судом ухвалене рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. На підставі наведеного та ст. 23, 269,275,277,297, 299, 1167 ЦК України,Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»та

Outcome: dismissed