Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-28 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою до відповідача про розірвання шлюбу, в якій зазначає, що 05.09.1992 року вона з відповідачем зареєстрували законний шлюб. Від даного шлюбу спільних малолітніх та неповнолітніх дітей не має. Розірвати шлюб з відповідачем через органи реєстрації актів цивільного стану не має можливості, оскільки відповідач не бажає зявлятися у відділ державної реєстрації актів цивільного стану для фактичного оформлення документів на розірвання шлюбу, місце його перебування їй невідомо. Також позивач зазначає, що подружні відносини між ними припиненні біля двох років тому, спільного господарства не ведуть, мешкають за різними адресами. Основна причина розпаду сімї - це постійні суперечки, внаслідок чого між ними відсутнє взаєморозуміння і довіря, подальше подружнє життя та збереження шлюбу неможливе. Позивач зазначає, що ні вона, ні чоловік не мають наміру зберегти шлюб, та подальше спільне життя її з відповідачем як подружжя та збереження шлюбу є неможливим. У зв'язку з викладеним, позивач просить суд розірвати шлюб між нею та відповідачем, укладений 05.09.1992 року, після розірвання шлюбу залишити їй прізвище [PERSON], понесений нею судовий збір за подання позовної заяви залишити за нею, справу розглядати без її участі. Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явилася, однак надала до суду письмову заяву в якій зазначає, що позовні вимоги підтримує повністю, просить строк на примирення не давати, справу розглянути без її участі, не заперечує проти винесення заочного рішення (а.с. 17). Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином, про що свідчать матеріали справи (а.с. 14-16, 21-23), причину неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутністю не надав, у зв'язку з чим, зі згоди позивача та на підставі ст.ст. 223 ч. 4, 280 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу у відсутності відповідача та постановити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Судом встановлені такі факти та відповідні правовідносини. Перевіривши матеріали справи, судом встановлено, що сторони знаходяться у зареєстрованому шлюбі з 05 вересня 1992 року, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії ІV-КИ № 420348, виданого 05 вересня 1992 року відділом ЗАГС м. Тернівка Дніпропетровської області, актовий запис № 185 (а.с. 7, 24). З позовної заяви встановлено, що від даного шлюбу спільних малолітніх та неповнолітніх дітей сторони не мають, та окрім цього, позивач не має можливості розірвати шлюб з відповідачем через органи реєстрації актів цивільного стану, оскільки відповідач не бажає зявлятися у відділ державної реєстрації актів цивільного стану для фактичного оформлення документів для розірвання шлюбу. Між сторонами немає взаєморозуміння, втрачена пошана і довіра один до одного, склалися різні погляди на життя, спільне господарство не ведуть, подружні відносини припинені більше двох років тому, мешкають за різними адресами. При таких обставинах подальше збереження їхнього шлюбу стало неможливим. Спору про поділ майна, що є їх сумісною власністю, не мають. Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Таким чином, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд вважає, що шлюб між сторонами слід розірвати, оскільки зберегти їх сімю на майбутнє неможливо, а подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їхнім інтересам. Так як позивач скористалася своїм правом на вибір прізвища після розірвання шлюбу в порядку ст. 113 Сімейного Кодексу України, то суд вважає за необхідним після розірвання шлюбу залишити позивачу прізвище [PERSON]. Беручи до уваги вищевикладене,

Outcome: approved