Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-22 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що вона та відповідач є співвласниками квартири № 6 по вул. Героїв Крут /бувша Комсомольська/, 45 в м. Білій Церкві, кожному з них належить 1/2 частина квартири, яка складається із 2-х жилих кімнат /11,9 кв.м і 17,5 кв.м/, кухні, коридора, ванної, туалета, балкона, житлова площа квартири 29,4 кв.м, загальна площа з балконом 53,9 кв.м, в квартирі зареєстровані позивач, відповідач та неповнолітня дочка відповідача [PERSON] [INFO]. Між позивачем та відповідачем постійно виникають конфлікти та суперечки з приводу користування спільним майном, щодо оплати коштів за комунальні послуги, оскільки відповідач не бажає приймати участі у витратах, повязаних з утриманням квартири. А тому позивач просила суд встановити порядок користування приміщеннями вказаної квартири, виділивши їй житлову кімнату площею 11,90 кв.м, яку вона займає, відповідачу виділити в користування житлову кімнату площею 17,50 кв.м, яку займає вона з донькою, підсобні приміщення квартири кухню площею 8,9 кв.м, коридор площею 9,3 кв.м, ванну площею 2,7 кв.м, туалет площею 1 кв.м, балкон /лоджію/ залишити в загальному користуванні. Представником позивача надано письмову заяву щодо розгляду справи без участі позивача та її представника, в якій представник позивача просить суд позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилася, про час розгляду справи повідомлена належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, причини неявки суду невідомі, заперечень на позов не надано. Представник відповідача КП БМР ЖЕК № 7 в судове засідання також не зявився, до суду надіслано клопотання щодо розгляду справи без участі представника відповідача. Оглянувши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення частково з наступних підстав. Так, по справі встановлено, що квартира № 6 по вул. Комсомольській /нині [PERSON]/, 45 в м. Білій Церкві належить на праві спільної часткової власності позивачу [PERSON] та відповідачу [PERSON] на підставі свідоцтва на право власності на житло від 31.01.2003 року за № 34264, яке було видане згідно з розпорядженням завідуючого комунальною службою приватизації державного житлового фонду міста від 31.01.2003 року за № 1-2-7, квартира приватизована згідно з Законом України Про приватизацію державного житлового фонду, що стверджується копією цього свідоцтва. З матеріалів справи вбачається, що за співвласниками квартири зареєстровано право власності на 1/2 частину вказаної вище квартири за кожним відповідно до копії Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно Білоцерківського МБТІ від 14.03.2003 року за № 165854, номер запису 10746 в книзі 91. Як слідує з копії з технічного паспорта Білоцерківського МБТІ, дана квартира складається з 2-х ізольованих житлових кімнат площею 11,90 кв.м, 17,50 кв.м, кухні площею 8,90 кв.м, коридора- 9,30 кв.м, ванної кімнати 2,70 кв.м, туалета 1,00 кв.м, балкона /лоджії/ -2,10 кв.м, житлова площа квартири становить 29,40 кв.м, загальна площа квартири з лоджією -53,90 кв.м. Згідно довідки управління адміністративних послуг Білоцерківської міської ради від 16.06.2017 року за № 3399, у квартирі № 6 по вулиці Героїв Крут /колишня Комсомольська/, 45 в місті Білій Церкві зареєстровані: позивач, її дочка [PERSON] відповідач по справі, онука позивача [PERSON] [INFO]; особовий рахунок на дану квартиру відкритий на [PERSON]. При вирішенні спору суд виходить з наступного. За ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб /співвласників/ , належить їм на праві спільної власності /спільне майно/. Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Згідно ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. За ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Отже, як витікає з норм цієї статті, учасники спільної часткової власності повинні погоджувати один з одним свою поведінку по володінню, користуванню і розпорядженню спільною річчю, вони здійснюють правомочності по володінню, користуванню і розпорядженню спільним майном за спільною згодою. Право кожного із співвласників по володінню, користуванню і розпорядженню спільним майном, одночасно створює для нього і обовязок погодити свою поведінку щодо володіння, користування і розпорядження спільним майном з іншими співвласниками. Якщо ж співвласники не дійдуть згоди з питання щодо здійснення повноважень по володінню і користуванню спільним майном, то спір, що виник, може бути вирішений судом. Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між свівласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв'язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року (справа № 6-1500 цс15). Як розяснено в п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року за № 20 Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності /зі змінами/, судовий захист права приватної власності громадян здійснюється шляхом розгляду справ, зокрема за позовами про визначення порядку володіння, користування і розпорядження майном, що є спільною власністю. Згідно з п.14 цієї Постанови Пленуму Верховного Суду України, квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника /учасників/ цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватися, як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. А відповідно до п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 року за № 7 Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок /зі змінами/, якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями /квартирами, кімнатами/ такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення /кухня, коридор тощо/ можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Порядок користування жилим будинком може бути встановлено також між учасниками спільної сумісної власності. В позовній заяві позивач посилається на те, що між співвласниками квартири виникають спори щодо користування квартирою та оплати комунальних послуг. Отже, співвласники не можуть дійти згоди щодо здійснення повноважень по володінню і користуванню спільним майном. Позивач просить суд встановити порядок користування приміщеннями квартири, виділивши їй житлову кімнату площею 11,90 кв.м, відповідачці разом з неповнолітньою донькою житлову кімнату площею 17,50 кв.м, всі інші приміщення квартири залишити в загальному користуванні. Згідно норм ст.150 ЖК України, ст.ст.383, 405 ЦК України всі вказані вище особи мають право на користування спірною квартирою. Відповідно до норм ст.50 ЖК України при наданні жилих приміщень не допускається заселення однієї кімнати особами різної статі, старшими за дев'ять років, крім подружжя. В даному випадку ідеальна частка кожного співвласника відповідно до розміру житлової площі квартири становить 14,70 кв.м /29,40 кв.м : 2/, відхилення від розміру ідеальної частки при такому варіанті встановлення порядку користування приміщеннями квартири, як вказує позивач, є незначним -2,80 кв.м, при цьому одну кімнату буде виділено матері з неповнолітньою дочкою, що не суперечить нормам житлового законодавства, не порушує прав співвласників квартири. А тому проаналізувавши всі надані докази, з врахуванням всіх вищенаведених обставин, суд вважає за можливе встановити порядок користування приміщеннями квартири, яка складається з 2-х ізольованих житлових кімнат, між 2-ма співвласниками, оскільки встановлення такого порядку користування, як вказує позивач, не призведе до порушення прав співвласників, кожному з них буде виділено в користування ізольовану житлову кімнату, при цьому відхилення від розміру ідеальної частки у праві власності є незначним. [PERSON] того, це надасть можливість кожному із співвласників оплачувати витрати по утриманню житла відповідно до встановленого порядку користування, оскільки особовий рахунок на квартиру відкрито на імя позивача [PERSON]. Позивач одночасно просила суд зобовязати Комунальне підприємство Білоцерківської міської ради ЖЕК № 7 як відповідача укласти окремі договори на оплату послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій із співвласниками квартири; розділити між співвласниками особовий рахунок на квартиру відповідно до встановленого порядку користування. За приписами п.1 ч.3 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов'язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Як передбачено п.3 ч.2 ст.21 цього Закону, виконавець зобовязаний підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором. Тобто, обовязку споживача щодо укладення договору про надання житлово-комунальних послуг, кореспондує обовязок виконавця підготувати та укласти такий договір. [PERSON] того, відповідно до норм ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. За змістом вказаних норм, об'єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, і саме вони є підставою для звернення особи за захистом із застосуванням відповідного способу захисту. Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постановах від 21.01.2015 року № 6-215цс14 та від 25.12.2013 року № 6-94цс13. При розгляді цих справ Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що відповідно до ст.3 ЦПК України та ст.15 ЦК України у порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право. А тому суд вважає вимоги позивача до ЖЕК № 7 передчасними та необґрунтованими, оскільки цим відповідачем права позивача на дату подачі позову до суду з порушені не були, позивач не зверталася до відповідача і відповідач не відмовляв їй у вирішенні питання щодо укладення окремого договору на надання житлово-комунальних послуг та розподілі особового рахунку на квартиру. Доказів зворотнього суду не надано. З врахуванням наведеного вище суд відмовляє в задоволенні позову в частині вимог до КП БМР ЖЕК № 7. На підставі ст.88 ЦПК України, ст.4 Закону України «Про судовий збір» з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 640 грн.

Outcome: partial