Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-11 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON], який уточнила та доповнила в квітні 2017 р. про поділ спільного майна подружжя та визнання житлового будинку [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя. Просила визнати за нею право власності на ? частку вказано житлового будинку з надвірними будівля та спорудами та ? частку земельної ділянки загальною площею 0,10 га кадастровий номер [NUMBER]. Також просила визнати за [PERSON] право власності на ? частку вказаного житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, та стягнути з відповідача понесені судові витрати. Свої вимоги обґрунтовує тим, що з відповідачем вона перебуває в зареєстрованому шлюбі з 12.11.2005 р., питання про розірвання якого вирішується на даний час. За час спільного проживання сторони побудували на спільні кошти житловий будинок [ADDRESS]. Вказаний будинок було побудовано на земельній ділянці площею 0,10 га кадастровий номер [NUMBER], яка булла приватизована відповідачем для будівництва житлового будинку під час перебування у шлюбі. Оскільки сторони не домовились про добровільний поділ будинку та земельної ділянки, тому позивач просить провести поділ спільного сумісного майна між ним та відповідачем в судовому порядку. В судове засідання позивач та представник позивача не з'явились, подали до суду заяву з проханням слухати справу без їх участі. Позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просять задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, до суду подав заяву з проханням слухати справу без його участі, позовні вимоги визнає, проти задоволення позову не заперечує. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно та в повному обсязі проаналізувавши всі обставини справи, належність та допустимість доказів, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно з положеннями ч.3 ст.10 та ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до вимог ст.1 та ст.3 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, за захистом яких кожна особа має право звернутися до суду. Згідно з положеннями ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є доказами, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно до положень ч.1 ст.61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Судом достовірно встановлено, що позивач з відповідачем перебувають в зареєстрованому шлюбі з 12.11. 2005 р., що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] (а.с.7). За час спільного проживання сторони придбали житловий будинок [ADDRESS], що стверджується інформаційною довідкою з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 24.10.2016 р.(а.с.13), право власності зареєстровано за [PERSON]. Згідно зі ст.60 СК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, судом достовірно встановлено, що вищезазначений житловий будинок є об'єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON]. Частиною 1 статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. При вирішенні спору щодо поділу спільного майна, поділу підлягає все майно подружжя, до складу якого включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться в інших осіб; враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї. Стаття 70 СК України встановлює, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При поділі майна суд виходить із того, що якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. Якщо річ неможливо розділити, вона присуджується одному з подружжя. Відповідно до п.22, 23 Постанови пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року № 11, встановлено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст. 69-71 СК України та 372ЦК України. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК ч. 3 ст. 368 ЦК) відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов'язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшень, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім'ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об'єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності подружжя. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Так, як між подружжям не досягнуто згоди щодо поділу спірного нажитого в шлюбі майна, між ними не укладено шлюбного договору, то частка цього майна кожного із них становить по 1/2. Дане також випливає із положень ст.372 ЦК України, відповідно до якої у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За таких обставин, судом встановлено наявність законних підстав для визнання за позивачем права власності на ? частку житлового будинку [ADDRESS] - в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя. Що стосується вимоги про визнання права власності на ? частину земельної ділянки по [ADDRESS], слід зазначити наступне. Згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], під час шлюбу [PERSON] на підставі рішення Васильківської міської ради від 07.10.2009 р. набуто земельну ділянку загальною площею 0,10 га кадастровий номер [NUMBER], яка розташована по [ADDRESS], цільове признання - для будівництва та обслуговування житлового будинку,господарських будівель і споруд. Вказана змелена ділянка розташована під вищезгаданим житловим будинком, який є предметом даного позову, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку, та технічним паспортом на садибний (індивідуальний ) житловий будинок (а.с.8-13). Відповідно до положень ч.1 ст. 120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Із зазначеного слідує, що у зв'язку з набуттям права власності на ? частку вищевказаного житлового будинку, позивач набуває право власності і на ? частку земельної ділянки, на якій він розташований, у зв'язку з чим підлягає припиненню право власності [PERSON] на вказану частку земельної ділянки. За таких обставин у позовні вимоги в цій частині також підлягають до задоволення. Разом з тим, що стосується позовної вимоги про визнання за [PERSON] права власності ? частку житлового будинку [ADDRESS], то вона до задоволення не підлягає, виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Оскільки [PERSON] до суду з вимогою про визнання за ним права власності на ? частку вказаного будинку в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя не звертався, відповідно не сплачував судовий збір за вказану вимогу, враховуючи принцип диспозитивності судового процесу, суд не вбачає підстав для задоволення позову в цій частині. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений позивачем судовий збір. На підставі викладеного,

Outcome: partial