Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-09 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом в якому просила визнати [PERSON] та малолітнього [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS] з тих підстав, що останні з 2015 року без поважних причин в зазначеному житлі не проживають. В позові [PERSON] вказала, що вона є власником зазначеної квартири в якій зареєстровані її колишня невістка [PERSON] та онук [PERSON], 2013 року народження. З 2015 року відповідач з сином, забравши свої речі виїхала з належної позивачу квартири, хоча залишаються зареєстрованим до цього часу. Ніяких речей відповідачів в квартирі немає, знятись з реєстраційного обліку в добровільному порядку [PERSON] не бажає, чим створює позивачу як власнику квартири, перешкоди в користуванні та розпорядженні власністю, оскільки [PERSON], витрат по утриманню квартири не несе. Просила визнати [PERSON] та малолітнього [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS]. Ухвалою суду від 12 вересня 2018 року позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з повідомлення сторін. Позивач та її представник в судове засідання не з'явилися, надавши до суду заяву в якій адвокат [PERSON] просив справу розглянути у його відсутність, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явилася, в поданій заяві просила розглянути справу у її відсутність, визнала позовні вимоги в частині визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, стосовно свого малолітнього сина, то просила відмовити у цій частині. Представник третьої особи надав суду заяву в якій просив розглянути справу у її відсутність та заперечила визнання [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, оскільки таким чином порушуються права малолітньої дитини. Дослідивши матеріали справи, врахувавши думку сторін, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги у їх сукупності та взаємозв'язку, об'єктивно оцінивши усі наявні докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення заяви по суті, суд, приходить до наступних висновків. Договором дарування від 13 січня 2001 року, підтверджується, що квартира [ADDRESS] на праві власності належить [PERSON](а.с 15). Згідно довідки відділу квартирного обліку приватизації житла та ведення реєстру територіальної громади Ніжинської міської ради від 20.09.2018 року [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS], що підтверджується довідкою ЖБК № 2 від 28 серпня 2018 року(а.с.16, 22). Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз вказаних норм цивільного законодавства України дає підстави дійти висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Підстави втрати права на користування житловим приміщенням регулюються ст. 71,72 ЖК України в разі користування житловим приміщенням в будинках державного і громадського фонду та ст. 405 ЦК України в разі користування майном (житлом) власника. Квартира [ADDRESS] є майном (житлом) позивача, тому правовідносини між сторонами мають регулюватися відповідними нормами цивільного кодексу України. Відповідно до вимог ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом в разі відсутності в житлі понад один рік без поважних причин, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що [PERSON] не є членом сім'ї власника житла в силу ст. 64 Житлового кодексу України, дані про укладення з ним договору найму житлового будинку також відсутні. Норма закону яка б регулювала порядок визнання особи, яка не є членом сім'ї власника (чи наймачем), такою, що втратила право користування жилим приміщенням в діючому законодавстві, зокрема, ЖК України та ЦК України не передбачена, з огляду на це, слід застосувати аналогію закону, зокрема, ст.405 ЦК України. В позові [PERSON] стверджувала, що відповідач [PERSON] з 2015 року, тобто більше року, не проживає в квартирі, власником якої є позивач. На підтвердження даних обставин позивач надала суду акти обстеження квартири в яких значиться, що [PERSON] та [PERSON] за місцем реєстрації не проживають. На думку суду позивач довела той факт, що відповідач [PERSON] понад один рік не проживає за місцем реєстрації в [ADDRESS], тому її слід визнати такою, що втратила право користування вказаним жилим приміщенням. Щодо позовних вимог про визнання [PERSON], 2013 року народження, таким, що втратив право користування житловим приміщенням, суд дійшов висновку про відсутність підстав для їх задоволення, оскільки відповідно до ч. 4 ст. 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Відповідно до довідки ЖБК № 2, в квартирі [ADDRESS] зареєстрований та проживає [PERSON] - батько малолітнього [PERSON](а.с.16). Таким чином, місцем проживання [PERSON], 2013 року народження, який не досяг десяти років, є місце проживання сина позивача. Тому він має право користування житловим приміщенням у належній позивачу квартирі за місцем своєї реєстрації.

Outcome: partial