Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-08 00:00:00

позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просить визнати квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] , визнати за [PERSON] право власності на 1/2 ідеальну частку квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті її батька [PERSON] . В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що після смерті її батька [PERSON] , відкрилася спадщина. 21.08.2019 вона звернулася до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Ясінського В.Є. з заявою про прийняття спадщини. Приватним нотаріусом було відкрито спадкову справу №16 від 21.08.2019 року. На момент смерті її батько проживав з [PERSON] 20.01.2020 відповідачкою було подано до приватного нотаріуса Ясінського В.Є, заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] . На підтвердження права на спадкування за законом [PERSON] було додано до заяви рішення Сихівського районного суду м. Львова від 25.11.2019року, яким було встановлено факт проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю з 1986 року без реєстрації шлюбу за адресою: [ADDRESS] до дня смерті [PERSON] . Відповідно до інформаційної довідки №217205596 від 21.07.2020 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно [PERSON] є власником квартири за адресою: [ADDRESS] . Право приватної власності на вищевказану квартиру зареєстровано 15.07.2016 року. Підставою для проведення державної реєстрації даного нерухомого майна була довідка ЖБК 177 №177 від 01.11.1996 року. В подальшому представником позивача подано до суду заяву про зміну підстав позову. Ухвалою Сихівського районного суду м.Львова від 05.08.2020 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Сихівського районного суду м.Львова від 07.12.2020 закрито підготовче провадження у справі та призначено до судового розгляду по суті. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив такі задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову, покликаючись на обставини викладені у відзиві на позовну заяву. Третя особа - приватний нотаріус у судове засідання не з`явився, подав клопотання про розгляд справи у їх відсутності, покликались на розсуд суду. Заслухавши представника позивача та представника відповідача, з`ясувавши обставини, на які посилаються учасники справи, та дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, суд дійшов до наступного висновку з огляду на таке. Згідно ст. 368, 369 ЦК України - спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ст. 370 ЦК України - співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. Згідно ст. 1268 ЦК України - спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно ст. 1270 ЦК України - для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. З інформаційної довідки №217205596 від 21.07.2020 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що квартира за адресою: [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] . Право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] зареєстровано 15 липня 2016 року. Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] [PERSON] помер [INFO] . 21 серпня 2019 року [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Ясінського Володимира Євгеновича з заявою про прийняття спадщини. Приватним нотаріусом Ясінським В.Є. було заведено спадкову справу №16 від 21.08.2019 року, реєстраційний запис в Спадковому реєстрі №64639471 від 21.08.2019 року. 20 січня 2020 року [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Ясінського В.Є. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] . На підтвердження права на спадкування за законом [PERSON] було додано до заяви рішення Сихівського районного суду м.Львова від 25.11.2019р., яким було встановлено факт проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю з 1986 року без реєстрації шлюбу за адресою: [ADDRESS] до дня смерті [PERSON] . Відповідно до п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з частиною першою статті 17 Закону України «Про власність», відповідних норм Цивільного кодексу Української РСР 1963 року та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». Згідно з п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 16 Закону України «Про власність», стаття 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункт 1 статті 17, статті 18, пункт 2 статті 17 Закону України «Про власність»). Частиною другою статті 112 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток. Аналогічне положення містить і частина перша статті 368 чинного Цивільного кодексу України. Згідно зі статтею 17 Закону України «Про власність», чинного на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі. Таким чином, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб необхідно вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, внаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. Відповідно до статті 129 Конституції України основним засадами судочинства є, зокрема, обов`язковість судового рішення. Згідно з частин першої, другої статті 14 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи) судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Відповідно до частин першої, третьої статті 61 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи) обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно з частиною першою статті 213 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи) рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Не заслуговують на увагу доводи відповідача про те, що [PERSON] не був зацікавлений у сплаті пайових внесків за спірну квартиру з тієї причини, що у 1989 році за ним було закріплено квартиру [ADDRESS] , оскільки вказані обставини спростовуються рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 25.11.2019р., яке має преюдиційне значення для вирішення даної справи, де встановлено факт проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю з 1986 року без реєстрації шлюбу за адресою: [ADDRESS] до дня смерті [PERSON] . Відповідно до Акту від 12.08.2019 мешканці будинку за адресою: [ADDRESS] своїми підписами підтверджують те, що в квартирі №30 даного будинку проживав [PERSON] з 1986 року до дня смерті вів спільне господарство із [PERSON] . Судом встановлено, що починаючи з 1986 року і до моменту повної сплати пайового внеску за квартиру [PERSON] та [PERSON] отримували доходи, що доводить той факт, що квартира [ADDRESS] придбана внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї. Рішення Сихівського районного суду м.Львова від 25.11.2019р., яким було встановлено факт проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю з 1986 року без реєстрації шлюбу набрало законної сили, є чинним та підлягає виконанню на всій території України. Суд погоджується з покликанням позивача, що квартира за адресою: [ADDRESS] є об`єктом права спільної сумісної власності чоловіка та жінки, які не перебувають у шлюбі між собою. Згідно зі статтею 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняттям ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (стаття 1264 ЦК України ). У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини (стаття 1264 ЦК України ). Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 Сімейного кодексу України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них права на спадкування за законом у першу чергу на підставі статті 1261 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст.1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. У ч.3 ст.368 ЦК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно, ч.3 ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Пунктом 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» встановлено, що для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 17 лютого 2020 року за №468, виданого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Ясінський В.Є. на підставі статті 1261 ЦК України спадкоємцем зазначеного у цьому свідоцтві майна [PERSON] , 1950 р.н., який помер [INFO] , є його дочка [PERSON] . Отже, відповідачці належить Ѕ спірної квартири, в той же час вона є спадкоємцем четвертої черги, як член сім`ї, яка проживала зі спадкоємцем без реєстрації шлюбу з 1986 року, що підтверджується обставинами справи. Позивачка є спадкоємицею першої черги, тому має право успадкувати Ѕ ідеальної частки квартири за [ADDRESS] в порядку спадкування після смерті її батька [PERSON] , тому позов підлягає задоволенню. У відповідності до вимог ст.141 ЦПК України стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати.

Outcome: approved