Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-29 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, в обґрунтування якого зазначила, що її мати [PERSON] разом із її сестрою, відповідачкою по справі [PERSON] та її неповнолітньою донькою [PERSON] до листопада 2017 року разом проживали у будинку [ADDRESS]. В жовтні 2017 року мати повідомила, що відповідач звернулась до неї з вимогою виселитись з будинку. На її питання мати повідомила, що у 2012 році у зв'язку із поганим станом здоров'я та тяжким матеріальним становищем в обмін на піклування вона передала право власності на будинок відповідачу. У 2012 році з метою укладання договору довічного утримання мати звернулась до приватного нотаріуса м.Марганець Єрьоменко Р.П. Мати у складанні тексту договору участі не приймала, повністю довірившись відповідачу. Того ж дня копії та оригінали всіх документів мати передала відповідачу. Згодом стосунки в родині погіршились, мати частіше стала ночувати у неї, брата та ходити в гості по знайомим та родичам. Матері було відмовлено у піклуванні, відлучено від столу та заборони користуватися всіма побутовими приладами. Відповідач змусила матір укласти кілька кредитних договорів, які мати виплачувала самостійно за рахунок своєї пенсії. В жовтні 2017 року вона з'ясувала всі обставини, та 21.12.2017 року перевезла матір у орендований будинок [ADDRESS]. 13.03.2018 року при сформуванні витягу з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно виявилось, що 03.09.2012 року між її матір'ю та відповідачкою було укладено договір дарування, за яким житловий будинок з господарчими будівлями за адресою [ADDRESS] було передано безоплатно у власність відповідачу. Вважає, що перебуваючи у похилому віці, у близьких родинних відносинах з відповідачем мати помилилась в природі та предметі укладеного правочину. Вважає, що договір дарування слід визнати недійсним, оскільки він не відповідає внутрішній волі матері, так як остання мала намір укласти договір довічного утримання. Також, визнання договору дарування надасть змогу повернути матері будинок у свою власність, а вона отримає право вимоги до її матері та відповідача. Оскільки про укладений договір вона дізналася 13.03.2018 року просить суд поновити пропущений строк для звернення до суду, а також просить суд визнати договір дарування житлового будинку від 03.09.2012 року недійсним. Відповідач [PERSON] надала відзив на позовну заву, в якому зазначила, що позивач не може бути самостійною особою у цивільному процесі, а тільки заінтересованою особою на боці [PERSON] Будинок придбаний [PERSON] по [ADDRESS] належить її доньці, а не як вказано в позові, що будинок придбаний був для матері. Раніше [PERSON] ніколи не інтересувалась матір'ю, не піклувалась про неї. Вона і матір вдвох виживали як могли. Матір допомагала їй піклуватися за донькою. У 2012 році матір повідомила їй про своє рішення, що хоче оформити договір дарування будинку на неї. Вона повідомила матір, що такий подарунок їй не потрібен. Мати зауважила, що доки вона добре себе почуває та тверезо дивиться на всі речі, вона хоче таким чином захистити її від старшої доньки [PERSON], яка зі слів матері була корисливою людиною. Питаннями з переоформлення будинком повністю займалася матір, вона не втручалась. Отже, матеи добре знала та розуміла що мав місце довір дарування житлового будинку. Крім того, позивачем пропущений строк позовної давності. Просить суд в позові відмовити. Третя особа приватний нотаріус Марганецького нотаріального округу Дніпропетровської області Єрьоменко Р.П. надала пояснення щодо позову. Просила в позові відмовити. Заслухавши сторони, їх представників, свідків, вивчивши письмові матеріали справи, суд вважає позов таким, що не підлягає до задоволення. Судом встановлено, що 03.09.2012 року [PERSON] подарувала, передавши у власність, [PERSON] безоплатно житловий будинок з господарськими будівлями за [ADDRESS], з одночасним оформленням договору дарування земельної ділянки на якій він розташований, посвідченого приватним нотаріусом Марганецькогоміського нотаріального округу Дніпропетровської області Єрьоменко Р.П. за номером 2384. В свою чергу, [PERSON] прийняла дарунок, що підтверджено підписами сторін, який підписано в присутності приватного нотаріуса (а.с.84). Відповідно до витягу з Державного реєстру про державну реєстрацію прав, даний договір зареєстровано в реєстрі за номером 14733542 (а.с.127). Отже, посилання позивача на те, що [PERSON] ввели в оману, та те, що остання не розуміла своїх дій та правових наслідків укладання договору дарування не відповідає дійсності, що підтверджується поясненнями приватного нотаріуса Єрьоменко Р.П., яка пояснила, що твердження [PERSON] про те, що вона звернулась до приватного нотаріуса з метою укладання договору довічного утримання є неправдивими, оскільки, 03.09.2012 року [PERSON] особисто звернулась до неї з проханням укласти договір дарування житлового будинку і додала усі необхідні документи, зокрема, проект договору дарування, а також рішення Виконавчого комітету Марганецької міської ради Дніпропетровської області №574 від 22.08.2012 року в якому просила Виконком надати їй дозвіл на укладення договору дарування будинку [ADDRESS] та земельної ділянки під ним на ім'я [PERSON], користувачем якого є та буде дитина [PERSON], [INFO] (а.с.88). Також, [PERSON] був наданий проект договору, який містив назву договір дарування житлового будинку з усіма необхідними реквізитами та умовами, які передбачені Цивільним кодексом України для договорів дарування. Інших заяв, документів, рішень щодо обмеження дієздатності або заяв про непрацездатність чи немічність учасників правочину нотаріусу не надавалися та не проголошувались. Фактична поведінка [PERSON] на момент укладання договору дарування житлового будинку свідчила, що цей договір відповідає її інтересам, волевиявлення її було вільним і усвідомленим та відповідало її внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідали реальній домовленості сторін та що угода не приховувала і не передбачала іншого правочину. Також, [PERSON] раніше набула право власності на цей житловий будинок на підставі договору дарування від 11.05.1978 року р.н.1526, тобто розуміла правову природу, сутність його умов та правові наслідки вчинюваної нею угоди (а.с. 85-86). Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є договір та інші правочини. Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. На підставі частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Під час судового засідання [PERSON] пояснювала, що позивачки її донька. Поки в неї була криша над головно, її все влаштовувало. Це був її будинок. У 2012 році вона подарувала цей будинок доньці [PERSON], оскільки вони разом з нею та онукою там проживали, робили ремонт, опалення. [PERSON] обіцяла доглядати її до смерті. Вважала, що вона дарує будинок по смерті. У 2017 році донька висталила її з будинку. Вона за доньку виплачувала кредити. Донька [PERSON] в 2017 році перевезла її в будинок по [ADDRESS]. В поліцію вона не зверталась. Третя особа [PERSON] в судовому засідання пояснив, що про договір він дізнався у 2017 році, коли [PERSON] вийшла заміж. Просив суд задовольнити позов. Допитаним свідкам [PERSON] та [PERSON] про обставини які передували укладенню та підписанню договору дарування нічого не відомо. Зазначили, що [PERSON] доглядала за їх родичами. Свідок [PERSON] суду пояснила, що [PERSON] щось розповідала що хоче піти з дому. Вона подарувала будинок дочці, а та якоби її вигнала. Згідно зі статтею 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Пленум Верховного Суду України в п. 25 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 розяснив, що за умисним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктичного правочину, за удаваним правочином, права і обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Удаваний правочин не має іншої мети, ніж приховування незаконного правочину. Пунктом 20 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» закріплено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Відповідно до п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Зважаючи на надані суду докази, оцінюючи їх в сукупності, суд вважає, що позивач не довела належними і допустимими доказами про те, що 03 вересня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] укладено удаваний правочин, з метою приховати договір довічного утримання. Погіршення відносин між [PERSON] та [PERSON] в майбутньому, та не отримання очікуваного не дають підстав для задоволення позову. Крім того суд враховує, те, що у матеріалах справи також відсутні докази, які б свідчили про здійснення відповідачем обманних дій по відношенні до позивача при укладенні даного правочину. За приписами частини 1статті 4 ЦПК України кожна особа, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з п. 11 Постанови Пленуму Верховного суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» вказано, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або держави та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Оскільки суд дійшов висновку про відсутність порушень прав та інтересів позивача з боку відповідача, а також про безпідставність позовних вимог, тому і вимоги позивача про визнання договору дарування недійсним та про поновлення строку позовної давності задоволенню не підлягають за безпідставністю.

Outcome: dismissed