Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-27 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона є власником 49/100 часток житлового будинку [ADDRESS]. За вказаною адресою. Крім неї, в належній їй частині житлового будинку зареєстрована відповідач - її донька [PERSON], яка в 2010 році виїхала до Російської Федерації, де створила нову сім'ю і з цього часу не проживає у спірному житловому приміщенні, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не приймає. Вирішити питання про зняття відповідача з реєстраційного обліку у досудовому порядку немає можливості, що створює їй перешкоди в отриманні житлової субсидії та інших пільг. У зв'язку з чим, просить визнати відповідача такою, що втратила право користування належним їй на праві власності житловим приміщенням. Ухвалою суду від 13.11.2018 відкрито провадження в справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явилася, про розгляд справи повідомлена неодноразово належним чином та причини неявки суду не повідомила. Відзиву на позовну заяву в строк, установлений ухвалою від 13.11.2018, не надала. За вказаних обставин, з урахуванням положень статті 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення. Дослідивши матеріали справи, заслухавши представника позивача, суд приходить до наступного. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Як вбачається з копії договору дарування від 23.04.2002, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Машковою С.М. 49/100 часток житлового будинку № 61-63 з всіма господарськими та побутовими спорудами та будівлями, що знаходиться в м. Миколаєві по вул. Херсонське шосе належать [PERSON]. Договір дарування зареєстрований Миколаївським міжміським бюро технічної інвентаризації за № 5126 24.04.2002. Із копії паспорту серії [NUMBER] вбачається, що вбачається, що [PERSON] зареєстрована в [ADDRESS] з 13.05.1997. Наданою на запит суду відповіді Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради від 29.10.2018 № 19.02.02.10/13794/18 підтверджується, що [PERSON], [INFO], зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 24.04.2012. Згідно довідки ЖЕК «Південь» від 15.08.2018 № 1137 в будинку крім позивача проживає її донька [PERSON], [INFO], та її онук [PERSON], [INFO]. Факт не проживання відповідача з 2010 року за адресою реєстрації, крім викладеного в позовній заяві і пояснень представника позивача, підтверджується заочним рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 10.08.2012, побутовою характеристикою голови сільського поселення Тунгатаровської сільради муніципального району Учалинського району Республіки Башкортостан Російської Федерації та доповідною від 16.04.2012. Відповідно до частини 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно частини 1 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Конституцією України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Права власника житлового будинку, квартири визначені статтею 383 ЦК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб. Згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно статті 150 ЖК громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно статті 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Всебічно і повно з'ясувавши всі обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позивача, об'єктивно оцінивши наявні докази у сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, оскільки позивач, як власник частини будинку, позбавлена можливості у повній мірі використовувати своє право власності у зв'язку з тим, що за адресою зазначеного нерухомого майна зареєстровано відповідача, яка за вказаною адресою не проживає понад один рік та відповідно до вимог статті 405 ЦК України втратила право на його користування цим житлом, а тому позов підлягає задоволенню. На підставі статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 704,80 грн., витрати на оплату якого понесені позивачем при зверненні до суду.

Outcome: approved