Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-06 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, [PERSON], та просить вселити її в квартиру [ADDRESS] зобов'язати [PERSON] не чинити їй перешкод у здійсненні права власності на квартиру [ADDRESS], що перебуває в їх спільній частковій власності. При цьому вона посилається на те, що згідно із Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» їй, її синові - [PERSON], відповідачу - її колишньому чоловіку, [PERSON], на підставі відповідного розпорядження органу приватизації з державного житлового фонду була передана в спільну власність квартира [ADDRESS] Зазначена квартира була їх останнім, як повноцінної сім'ї, місцем сумісного проживання. Через деякий час після цього її відносини с відповідачем втратили риси сімейних відносин. Шлюб між позивачем та відповідачем був розірваний в 1999 році. Побачивши і відчуваючи байдуже ставлення відповідача до себе, як колишньої дружини, до їх рідної дитини, [PERSON], [INFO], спостерігати за тим, як відповідач намагається викреслити їх обох зі свого життя та побудувати собі нову родину, відчуваючи з цього дуже важки моральні страждання, позивач змушена була шукати собі іншу роботу, що змогла б матеріально забезпечити її та її сина, змушена була також шукати інше житло для сумісного проживання з сином, де вони були позбавлені можливості спостерігати за «шлюбними іграми» відповідача. Відповідач бажав іншого життя, в якому позивач та їх рідний син були взагалі відсутні. Тому позивач вимушена була побудувати собі та своєму на той час неповнолітньому синові окреме життя, в якому відповідач, який був колишнім чоловіком позивача та батьком їх дитини, за його особистим вибором був взагалі відсутній. Відповідач протягом довгого часу свого «самостійного» життя заводив собі багатьох коханок, самостійно без згоди інших власників квартири користувався спільним майном, що залишилося в квартирі їх колишнього сумісного проживання, користувався цією квартирою повністю на свій особистий розсуд. Без згоди інших співвласників зробив незаконне перепланування квартири, зняв позивача без її згоди на це з реєстрації за місцем проживання за адресою знаходження квартири, дозволив проживання там іншим особам, яких він бажав бачити. За результатом одної з таких спроб побудувати особисте життя, перебуваючи з наступною жінкою в фактичних сімейних стосунках, у нього народилася друга дитина. В останній час за результатом існуючих обставин коли позивач або її син приїжджають до міста Одеси позивач вимушена проживати у своїх знайомих, родичів, інших людей, з якими вона перебуває в дружніх стосунках. З причини різноманітних дій відповідача позивач не може проживати в квартирі, що є і її власністю теж. Відповідач взагалі не допускає позивача до квартири, посилаючись на те, що квартира позивачу не потрібна, що в квартирі після проведеної відповідачем реконструкції відсутня будь-яка окрема кімната, де позивач може проживати окремо від сім'ї відповідача. Відповідач також стверджує про те, що його наступна жінка не може переносити присутності позивача в квартирі, що її роздратовує присутність позивача на кухні та в ванній кімнаті. Як каже відповідач: у нього окреме життя від позивача, тому в цієї квартирі для позивача немає місця. Потім відповідач змінив замки в квартирі, однак свій комплект ключів позивач не отримала. Таким чином позивач позбулася можливості фізичного доступу до квартири. Аналогічна ситуація з проживанням в вищезазначеній квартирі склалася і у рідного сина позивача і відповідача - [PERSON], який також немає можливості користуватися житлом, що належить йому на праві власності. Іншого житла крім зазначеного у нього немає. Тому, на підставі вищевикладених обставин позивач вимушена була звернутися до Приморського районного суду м. Одеси з позовною заявою про вселення до вищезазначеної квартири, про зобов'язання не чинити перешкод у здійсненні права власності. Під час розгляду справи до Приморського районного суду м. Одеси з позовною заявою звернувся [PERSON] в якої просив залучення його до участі у справі в якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, також просив стягнення на його користь з відповідача по справі грошову компенсацію що відповідає ринкової вартості 1/6 частки квартири [ADDRESS] та належить йому, відповідачу і позивачу по справі на праві спільної часткової власності. Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, пояснила, що описана вище ситуація що склалася з квартирою, що перебуває в спільній частковій власності учасників справи, його не влаштовує. Тому він вирішив купити себе окреме від батька та мати житло, що буде в його особистій власності, яким він буде користуватися, володіти та розпоряджатися на свій особистий розсуд. Тому він і вирішив розподілити належну йому ідеальну частку в квартири порівну між іншими двома співвласниками квартири, між його матір'ю та батьком, та стягнути з кожного з них за це відповідну грошову компенсацію. Позивач по справі, його мати, [PERSON], погодилася сплатити відповідну грошову компенсацію в позасудовому порядку. Однак відповідач по справі, його батько, [PERSON], заперечує проти цього. Тому [PERSON] і звернувся до суду з відповідною позовною заявою. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи неодноразово був повідомлений належним чином, причини неявки до суду не повідомив. В декількох судових засіданнях по справі був присутній представник відповідача, [PERSON]. Повноваження представника відповідача приймати участь у розгляді справи були перевірені судом та підтверджувалися довіреністю, копія якої є в матеріалах справи. Представник відповідача в судовому засіданні заявив про незгоду свого довірителя з позовними вимогами, що пред'явлені до нього позивачем та третьою особою, що заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, надав до суду свої окремі заперечення на позовну заяву позивача та окремі заперечення на позовну заяву третьої особи, що заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору. 07 квітня 2015 року в судовому засідання по справі представник [PERSON], [PERSON], повноваження якого приймати участь у розгляді справи були перевірені судом, підтверджені відповідною довіреністю, копія якої є в матеріалах справи, звернувся до суду з заявою про залишення без розгляду позовної заяви третьої особи, [PERSON], що заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, до [PERSON] про стягнення грошової компенсації за частку квартири, що перебуває в спільній частковій власності. Розглянувши цю заяву суд прийняв рішення залишити без розгляду позовну заяву третьої особи, що заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошової компенсації за частку квартири, що перебуває в спільній частковій власності. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов [PERSON] до [PERSON] про вселення, зобов'язання не чинити перешкод у здійсненні права власності підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно довідки Ф-1 про склад сім'ї та реєстрації по квартирі [ADDRESS] що надійшла з Комунального підприємства «Житлово-комунальний сервіс «Фонтанський» до Приморського районного суду м. Одеси на виконання ухвали суду від 18.06.2013 року про забезпечення доказів по цивільній справі, за вищезазначеною адресою зареєстровані наступні особи: [PERSON], 1960 року народження. [PERSON], 1983 року народження, та [PERSON], 2007 року народження. Особистий рахунок за зазначеною адресою відкритий на [PERSON]. Згідно свідоцтва про право власності на житло від 29 грудня 1996 року № 0273, що видано КЕЧ Одеського району, двохкімнатна квартира № 56 загальною площею 53,7 кв. метри, що знаходиться за адресою: місто Одеса, вулиця Посмітного, будинок 25/2, належить на праві спільної часткової власності в рівних частинах [PERSON] та членам його сім'ї: [PERSON] та [PERSON]. Свідоцтво про право власності на житло видано на підставі розпорядження органу приватизації КЕЧ Одеського району 27 грудня 1996 року № 273, в якому відзначено, що квартира, яка приватизується, використовується наймачем та членами його сім'ї у складі трьох осіб, якими є наймач - [PERSON] та члени його сім'ї: [PERSON] та [PERSON]. Згідно копії технічного плану, що надійшов до суду з Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради, вищезазначена квартира загальною площею 53,7 кв. метри складається з двох кімнат житлової площі 27,1 кв. метри, в тому числі: 1-а кімната - 11,7 кв. метри, 2-а кімната - 15,4 кв. метри, кухні площею 7,2 кв. метри, ванної кімнати площею 2,6 кв. метри, вбиральні площею 1,0 кв. метри, коридору площею 8,9 кв. метри, балкону - 5,6 кв. метри, лоджії - 1,3 кв. метри. На думку суду технічні характеристики квартири дозволяють проживати в неї всім її співвласникам, якими є учасники судового розгляду. При судовому розгляді справи за відповідною заявою третьої особи - [PERSON], що заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, було призначено проведення будівельно-технічної експертизи, на вирішення якої були поставлені наступні питання: визначити ринку вартість квартири [ADDRESS]; встановити факт відповідності або невідповідності реконструкції вищезазначеної квартири вимогам державних будівельних норм, проекту будинку; визначити ринкову вартість будівельних робіт, що необхідно провести в квартирі для приведення її в попередній до реконструкції стан. Проведення експертизи було доручено Одеському науково-дослідному інституту судових експертиз Міністерства юстиції України. Згідно висновку судового експерта [PERSON] відділу БТ та ЕД ЛІТВД ОНДІСЕ Міністерства юстиції України від 12.11.2014 року № 5450/24 ринкова вартість квартири [ADDRESS] складає 61200,0 (шістдесят одна тисяча двісті) доларів США; існуюча реконструкція квартири не відповідає проекту будинку та п. 3.4 ДБН В.2.2-15-2005 «Житлові будинки. Основні положення»; ймовірна нормативно-розрахункова вартість будівельних робіт, що необхідно провести в квартирі для приведення її в попередній до реконструкції стан складає 5958,0 (п'ять тисяч дев'ятсот п'ятдесят вісім) гривень. Згідно листа Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради від 18.07.2013 року № 4917-06/837 за її даними співвласниками нерухомого майна, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], є [PERSON], [PERSON], [PERSON], за якими зареєстровано по 1/3 частки зазначеного нерухомого майна. В ст. 317 ЦК України зазначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Цей припис закону також забезпечений конституційним принципом про свободу пересування, що закріплений ст. 33 Конституції України згідно з якою кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну. Згідно ст. 41 Конституції України, частин 1 - 3 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно частин 3 та 4 ст. 9 Житлового Кодексу України особа має право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Згідно ст. 150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ст. 155 ЖК України жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою). Згідно частин 4, 5 ст. 319 ЦК України власність зобов'язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства. Статтєю 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Відповідно до ст. 361 ЦПК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно ст. 391 ЦК України передбачено, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до пункту 14 постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.1995р. із змінами, внесеними постановою Пленуму ВСУ № 15 від 25.05.1998р. «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Згідно ч. 3 статті 3 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користуванні жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ст. 48 Конституції України кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім'ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло.

Outcome: approved