Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-25 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] Другої селищної ради, в якому просить визнати за нею право власності на житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями та спорудами №30 по вулиці Лесі Українки в смт. Знам'янка-Друга Кіровоградської області в порядку спадкування після смерті батька [PERSON], який помер 16 лютого 1999 року. Свої вимоги обгрунтувала тим, що 16 лютого 1999 року помер її батько [PERSON], який на день смерті проживав по вулиці Луначарського (нова назва [PERSON]), 30 у смт. Знам'янка Друга Кіровоградської області, у будинку, який він побудував у 1962 році на земельній ділянці, відведеній йому під забудову рішенням виконкому [PERSON] селищної ріди від 10 травня 1962 року №9. Спадкоємцями [PERSON] були вона та його дружина (її мати) [PERSON], яка померла 08 червня 1999 року. Звернувшись у встановлений законом строк до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, отримати свідоцтво про право на спадщину на вказаний вище будинок вона не має можливості, у зв'язку з відстністю документу, який підтверджує право власності спадкодавця на нього. Батько будинок побудував, проте не ввів його в експлуатацію і не оформив правовстановлюючих документів на нього. За таких обставин вона вимушена звернутися з даним позовом до суду. Позивач як і її представник у судове засідання не зявилися, при цьому представник позивача подала заяву, в якій позовні вимоги підтримує у повному обсязі і просить розглядати справу за їх відсутності. Представник відповідача у судове засідання також не зявився, надіслав заяву, відповідно до якої [PERSON] селищна рада просить ухвалити рішення у справі на розсуд суду. Суд, дослідивши у судовому засіданні матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 16 лютого 1999 року помер [PERSON], а 08 червня 1999 року померла [PERSON] (а.с.7,8). Останні доводилися позивачу батьком і матір'ю (а.с.6,14). Згідно з довідками [PERSON] другої селищної ради [PERSON] по день смерті проживав та був зареєстрований разом зі своєю дружиною [PERSON] по вулиці Луначарського, 30 в смт. Знам'янка Друга. [PERSON] до дня смерті проживала та була зареєстрована одна також за адресою: вулиця Луначарського, 30 у смт. Знам'янка Друга (а.с.15,16,17). Довідка характеристика на нерухоме майно свідчить про те, що [PERSON] у 1962 році на підставі рішення виконавчого комітету [PERSON] селищної ради від 10 травня 1962 року №9 про виділ земельної ділянки під забудову житлового будинку, побудував житловий будинок по вулиці Луначарського в смт. Знам'янка за №30, але на той час не прийняв його в експлуатацію і не отримав документ, який\~ підтверджує право власності на нього. Вартість будинку складає 16830 грн. (а.с. 13). Наявність забудови за вказаною адресою підтверджується технічним паспортом (а.с.9-12). Відповідно до довідки завідувача [PERSON] міської нотаріальної контори, після смерті [PERSON] спадкова справа не заводилася. Разом з цим 08 жовтня 1991 року у [PERSON] районній нотаріальній конторі від його імені було посвідчено заповіт, яким він заповів у рівних частках будинок по вулиці Луначарського, 30 в місті Знам'янка Кіровоградській області [PERSON], [PERSON] Після смерті [PERSON] у [PERSON] районній державній нотаріальній конторі 01 квітня 2001 року заведено спадкову справу за №218/1999. З матеріалів спадкової справи вбачається, що на випадок смерті [PERSON] склала заповітне розпорядження, яким заповіла [PERSON], [PERSON], [PERSON] все своє майно. При цьому, з заявою про прийняття спадщини [PERSON] до нотаріуса звернулася лише [PERSON] Вказала, що на день смерті матері залишилося спадкове майно житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, що по вулиці Луночарського, 30 в смт. Знам'янка [PERSON], який зареєстрований на батька [PERSON] померлого 16 лютого 1999 року. [PERSON] міжміським комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації» на запит нотаріуса надано відповідь згідно з якою, житловий будинок №30 по вулиці Луночарського в смт. Знам'янка Друга належить [PERSON], первинна реєстрація будинку не проводилася і правовстановлюючий документ не видавався. Постановою нотаріуса позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на спірний будинок після смерті [PERSON] у зв'язку з відсутністю правовстановлючих документів на нього (а.с.21). В [PERSON] Другій селищній раді відсутні відомості щодо осіб, які фактично прийняли спадщину (ввійшли до кола спадкоємців) після смерті [PERSON] та [PERSON] (довідка № 380/02-22 від 21.10.2016 року). Таким чином судом з'ясовано, що після смерті [PERSON] з заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори ніхто не звертався, інформація про те, що особи зазначені у заповіті спадщину прийняли відсутня, на час відкриття спадщини зі спадкодавцем проживала дружина [PERSON], яка відповідно і є єдиною особою, що прийняла спадщину за законом після померлого чоловіка. Після смерті [PERSON] так само відсутня інформація про осіб, які могли фактичними діями прийняти спадщину. З заявою ж про прийняття спадщини до нотаріальної контори звернулась лише позивач, яка таким чином і є єдиним спадкоємцем, що прийняв спадщину. Розпорядженням виконавчого комітету [PERSON] Другої селищної ради від 19 лютого 2016 року №11, вулицю Луначарського перейменовано на вулицю [PERSON] (а.с.20). Згідно з розясненнями Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 27 вересня 2012 року, № 10-1387/0/4-12 «Про практику застосування судами при розгляді справ окремих норм законодавства про власність та спадкування», вбачається, що відповідно до ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року № 1952-ІУ, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Відповідно до ст.3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно - правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого прав, а не підставою його виникнення (Постанова від 13 червня 2012 року № 6-54цс12). Відповідно до ч.1 ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Крім того, згідно з ч.1 та ч.2 ст.5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Порядок та умови прийняття в експлуатацію об'єктів будівництва встановлено постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів державного замовлення» (втратила чинність). Тобто до 5 серпня 1992 року не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності. З аналізу положень Конституції України та Цивільного кодексу України вбачається, що не потребує введення в експлуатацію приватних житлових будинків, збудованих до 5 серпня 1992 року, при набутті права власності на такі об'єкти. ([PERSON], Державної архітектурно-будівельної інспекції України, від 01 вересня 2011 року № 40-12-2409 «Щодо прийняття в експлуатацію об'єктів, закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року»). Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. ([PERSON], Державної архітектурно-будівельної інспекція України, від 30 липня 2012, № 40-19-5376 «Щодо порядку прийняття в експлуатацію самовільно побудованого садового будинку і розмірів штрафів»). З правової позиції Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ\~ викладеній у листі від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 вбачається, що суди обґрунтовано задовольняють позови спадкоємців про визнання за ними права власності на житловий будинок при поданні документів щодо права користування або права власності на земельну ділянку, на якій розташовано житловий будинок, висновку БТІ або сертифікату відповідності, виписки з погосподарської книги сільської ради щодо належності будинку, а також наявних рішень про видачу спадкодавцю свідоцтва про право власності на будинок, яке він не отримав. Згідно з п.3.4, 3.5, 3.6 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року за № 7/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 28 липня 2010 року № 1692/5), листом Міністерства юстиції України № 19-32/319 від 21 лютого 2005 року, у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не проводилася і правовстановлюючий документ відсутній, питання про визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного власника (спадкоємця) повинно вирішуватися в судовому порядку. Із цього ж положення вбачається, що рішення суду є правовстановлюючим документом, на основі якого може бути проведена реєстрація права власності на нерухоме майно. Відповідно до п.4,5 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України (2003 року) дія норм цього кодексу не поширюється на спірні правовідносини, які виникли до набрання чинності кодексом і не мають продовжуваного характеру. Правила книги шостої ЦК України застосовуються до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим кодексом. Тобто до вказаних правовідносин необхідно застосовувати норми ЦК України 1963 року. Згідно зі ст.524 ЦК УРСР в редакції 1963 року України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За загальними правилами спадкування до складу спадщини входять усі права та обов'язки, а також майно, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР в редакції 1963 року для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Відповідно до ст.549 вказаного кодексу визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Відповідно до ст. 550 ЦК УРСР в редакції 1963 року, якщо спадкоємець в установлений ст. 549 цього Кодексу строк вступив в управління або володіння спадковим майном чи його частиною, суд з цих підстав вирішує питання не про продовження пропущеного строку, а про визнання права на спадкове майно.\~ У відповідності до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року, N 7 свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Враховуючи викладене, те, що будівництво житлового будинку, який є об'єктом спадщини, відбувалось відповідно до чинного на час його будівництва законодавства (будинок не є самовільним будівництвом), те що спадкодавець спадщину після смерті якого бажає отримати позивач, за життя не звернувся до реєстраційних органів з метою оформлення права власності на належне йому нерухоме майно, а також те, що за відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно позивач, який у встановленому порядку прийняв спадщину, позбавлений можливості реалізувати своє право на отримання свідоцтва про право на спадщину, суд вважає, що позов є обґрунтованим і за позивачем можливо визнати право власності на зазначений будинок у порядку спадкування. На підставі викладеного та

Outcome: approved