Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-27 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька, посилаючись на те, що вона знаходилась в зареєстрованому шлюбі з відповідачем по справі. Шлюб було розірвано 16 червня 2011 року згідно рішення Центрально-Міського районного суду міста Горлівки Донецької області. Від даного шлюбу є неповнолітня донька [PERSON], [INFO]. Позивач має намір виїхати з дитиною за межі України, але відповідач безпідставно не надає згоди на тимчасовий виїзд дитини. В зв'язку з чим просить дозволити їй, без згоди відповідача, оформити документи для тимчасового виїзду неповнолітньої доньки. Також просить дозволити їй вивіз неповнолітньої дитини, у її супроводі за межі України без згоди та супроводу відповідача по справі. В судове засідання позивач не з'явилася, але надала суду заяву в якій просила розглянути справу за її відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягала в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явився, але надав суду телефонограму в якій просив розглянути справу за його відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечує. Статтями 1, 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних цивільних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку. Способами захисту цивільних прав та інтересів, можуть зокрема бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення та інші. Перевіривши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Так, відповідно до ст. 51 Конституції України турбота про дітей, їх виховання є рівним правом і обов'язком батьків. Конвенцією про права дитини ст. 18 проголошено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Рівності прав і обов'язків батьків стосовно дітей необхідно дотримуватися незалежно від наявності або відсутності шлюбу між ними. Одним із питань, яке має вирішуватися за взаємною згодою батьків дитини, є реалізація права дитини на свободу пересування. Особисте немайнове право - право на свободу пересування фізичної особи, закріплене у ст. 313 ЦК України. Згідно з ч. 3 ст. 313 ЦК України право на вільний самостійний виїзд за межі України має фізична особа, яка досягла шістнадцяти років. Особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або у супроводі осіб, які уповноважені ними. Судом встановлено, що сторони знаходились в зареєстрованому шлюбі. Даний шлюб було розірвано 16 червня 2011 року, що підтверджується рішенням Цетрально-Міського районного суду міста Горлівки Донецької області. Від даного шлюбу в них є неповнолітня донька [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про її народження [NUMBER], виданим міським відділом реєстрації актів цивільного стану Горлівського міського управління юстиції Донецької області 15 травня 2009 року. Згідно даного свідоцтва вбачається, що відповідач по справі є батьком дитини, оскільки в свідоцтві про її народження він записаний батьком. В теперішній час сторони проживають окремо, донька проживає разом з позивачкою. Після розірвання відносин з відповідачем, позивач, звернулась до нього з проханням отримання тимчасового дозволу на виїзд за кордон дитини. Поїздка має відбутися разом з донькою для відпочинку, для духовного та морального розвитку та оздоровлення дитини, але відповідач, безпідставно не надає згоди на тимчасовий виїзд дитини за межі України. Відповідно до ч. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою КМ України від 27.01.1995 року, № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Згідно ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів в України від 27.01.1995 за №57, оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. В ч. 18 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. З позовних вимог вбачається, що дозвіл на виїзд [PERSON] за межі України потрібен для можливості оздоровлення дитини в морській кліматичній зоні, яка є надзвичайно сприятливою для дітей такого віку, а також для духовного та фізичного розвитку дитини. Враховуючи положення ч.1 с.3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради Української РСР від 27.02.1991 року № 789-ХІІ, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. Згідно принципу 6 Декларації прав дитини, ухваленої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і у всякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли виключні обставини, бути розлучена з матір'ю. А тому суд вважає, що прагнення позивача забезпечити своїй доньці моральний та духовний розвиток, зокрема шляхом перебування в іншій країні, вивчення іншої культури, мови, екскурсій повністю відповідає вищевказаним засадам права та інтересам дитини, при цьому не буде порушувати права відповідача жодним чином. На підставі викладеного,

Outcome: approved