Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-18 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою до відповідачів про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки недійсним, в якій зазначає, що 06.07.2007 року між позивачем та [PERSON] , відповідачем у справі, був зареєстрований шлюб, в шлюбі сторони придбали земельну ділянку загальною площею 0.0736 га, кадастровий номер [NUMBER] , що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на якій подружжям було побудовано житловий будинок. Шлюб між сторонами відповідно до вішення Обухівського районного суду Київської області 06 грудня 2016 року розірвано. Проте позивачу стало відомо про те, що без її згоди [PERSON] 11.05.2017 року уклав договір купівлі продажу зазначеної земельної ділянки з [PERSON] .. Позивач зазначає, що нотаріальної згоди на укладення правочину не давала. Тому просить в судовому порядку визнати недійсним договір купівлі продажу. Ухвалою судді від 14.12.2017 року відкрито провадження по справі та призначено до судового розгляду. Ухвалою судді від 19.02.2018 року розпочато підготовче провадження у справі, призначено по справі підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 13.06.2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. 19 квітня 2018 року в судовому засіданні на підставі заяви представника третьої особи залучено до справи третю особу що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON] . Позивач в судовому засідання заявлені вимоги підтримала в повному обсязі, та повідомила, що земельна ділянка придбана за час передування з відповідачем у шлюбі, згоду на продаж земельної ділянки не давала, на земельній ділянці побудований будинок спільними зусиллями, підпис на заяві від 07.07.2016 року в нотаріальному бланку серії [NUMBER] не має відношення до позивача, просила позов задовольнити. Представник позивача в судовому засіданні заявлені вимоги підтримав в повному обсязі, та повідомив, що земельна ділянка придбана сторонами в зареєстрованому шлюбі, згоду на продаж земельної ділянки позивач не давала. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення заявлених вимог заперечив, та повідомив, що довіритель зазначив, що позивачка надала згоду на продаж земельної ділянки, заявлені вимоги є безпідставними та не обґрунтованими. Представник третьої особи [PERSON]. в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечив, та повідомив, що відповідач [PERSON] є добросовісним набувачем земельної ділянки. Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися причин неявки суду не повідомили, про час дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Суд, заслухавши представників сторін, позивача, перевіривши матеріали справи вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Судом встановлено, що 06.07.2007 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] був зареєстрований шлюб. В зареєстрованому шлюбі сторони була придбана земельна ділянка загальною площею 0.0736 га, кадастровий номер [NUMBER] , що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 06.12.2016 року рішенням Обухівського районного суду Київської області шлюб розірвано. Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 26 вересня 2016 року було відкрито провадження у цивільні справі № 372/2118/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] «про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна подружжя, встановлення порядку користування майном та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя. Позивачу стало відомо про те, що [PERSON] уклав договір з спільною знайомою сторін [PERSON] , а саме договір від 11 травня 2017 року купівлі продажу земельної ділянки загальною площею 0,0736 га, кадастровий номер [NUMBER] , що був посвідчений Бабіч Лідією Юріївною, приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Кіровоградської області, зареєстрованого в реєстрі за № 1205 без її згоди. Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 06.07.2018 року за клопотанням представника позивача призначено по справі судову - почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз Міністерства юстиції України. Відповідно до висновку експерта підпис від імені [PERSON] , який міститься в рядку «підпис» заяви від 07.07.2016 року, що виконана на нотаріальному бланку серії [NUMBER] та зареєстрована в реєстрі за № 332, а також посвідчена приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Тищенко В.Г., виконаний рукописним способом без попередньої технічної підготовки та застосування технічних засобів. Рукописний запис « [PERSON] », кий міститься в рядку «Підпис» заяви від 07.07.2016 року, що виконана на нотаріальному бланку серії [NUMBER] та зареєстрована в реєстрі за № 332, а також посвідчена приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Тищенко В.Г. виконаний не [PERSON] , а іншою особою. Підпис від імені [PERSON] , який міститься в рядку «підпис» заяви від 07.07.2016 року, що виконана на нотаріальному бланку серії [NUMBER] та зареєстрована в реєстрі за № 332, а також посвідчена приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Тищенко В.Г., виконаний не [PERSON] , а іншою особою. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно до положень статей 319, 321 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до вимог частин 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). За статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України. Відповідно до положень ст. 236 Цивільного кодексу України, моментом недійсності нікчемного правочину є момент його вчинення. Але якщо недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється. Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Приписи постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачають, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке ділю на момент вчинення правочину. Відповідно до ст.ст. 215 та 216 ЦК України, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено Так, Правовою позицією Верховного суду України від 7 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15 та постановами від 07.09.2016 року по справі № 6-727цс16 та від 12 вересня 2012 року в справі за № 6-88цс12 передбачено, що відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв`язку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. У пункті 1 Спірного договору зазначено, що «...Продавець ( [PERSON] ) стверджує, що земельна ділянка на момент укладення цього договору вільна від будь-яких будівель, споруд та будівельних матеріалів..» Відповідно до доданих до матеріалів справи матеріалів вбачається, що на зазначеній земельній ділянці побудований житловий будинок загальною площею 280,1 кв. м, що підтверджується звітом про оцінку майна реєстраційний №ГН 160530-001 садового будинку загальною площею 280,1 кв.м, який розташований на земельній ділянці площею 0,0736 та кадастровий номер [NUMBER] , що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та технічним паспортом на зазначений садовий, будинок [ADDRESS] . У пункті 6 Спірного договору зазначено насту пне: « 6. Продавець стверджує та гарантує, що земельна ділянка на момент укладення цього договору нікому іншому не подарована, іншим способом не відчужена, під заставою, забороною (арештом) не перебуває, судового спору щодо неї, а також прав у третіх осіб (прав наймача, право застави, право довічного користування тощо) немає та сервітутом не обтяжена. Продавець несе відповідальність за надання неправдивої інформації стосовно прав третіх осіб на відчужуване майно...). На момент укладення спірного договору в провадженні Обухівського районного суду Київської області відповідно до ухвали Обухівського районного суду Київської області від 26 вересня 2016 року було відкрито провадження у цивільні справі № 372/2118/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] «про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна подружжя, встановлення порядку користування майном та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.6 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що позивач довела ті обставини на які посилалась як на підставу своїх позовних вимог, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. Факт укладення договору без згоди позивача на думку суду, є доведеним і очевидним оскільки є наслідком протиправних дій відповідачів. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову - на відповідача. Отже, суд приходить до висновку про стягнення з відповідачів на користь позивача суму понесених нею судових витрат. На підставі викладеного та

Outcome: approved