Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-02 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом, мотивуючи тим, що її матері, відповідачу [PERSON] та її сестрі [PERSON], на підставі договору дарування від 29.12.2004 року, належало в рівних частках дві треті частини житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель та споруд, який знаходиться в [ADDRESS]. Також, відповідачу [PERSON] та [PERSON], на підставі договору дарування земельної ділянки від 29.12.2004 року, належала в рівних частках земельна ділянка площею 0,0670 га, розташована в [ADDRESS]. Іншим співвласником 1/3 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель та споруд, який знаходиться в [ADDRESS] є інша сестра відповідача - [PERSON], якій також належить на праві приватної власності земельна ділянка площею 0,0330 га, надана для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, розташована в [ADDRESS]. 12.06.2007 року, позивач, на підставі договору дарування укладеного між [PERSON] та [PERSON], [INFO], від імені якої, як законний представник діяв батько [PERSON], отримала в дар від відповідача 1/3 частину житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель і споруд, який знаходиться в [ADDRESS], а також, цього ж дня позивач, на підставі договору дарування земельної ділянки отримала в дар від відповідача частину земельної ділянки площею 0,0223 га, розташовану за цією ж адресою. Таким чином, житловий будинок, який знаходиться в [ADDRESS], перебуває у спільній частковій власності трьох співвласників, кожному з яких належить по 1/3 частині вказаного будинку, та розташований на земельній ділянці наданій для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд загальною площею 0,1000 га. При цьому, 2/3 частини вказаного будинку, які в рівних частках належали відповідачу та [PERSON], розміщені на земельній ділянці площею 0,0670 га, яка в рівних частках належала їм на підставі договору дарування земельної ділянки від 29.12.2004 року. Таким чином, позивач, набувши право власності на частину житлового будинку, відповідно до ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України, мала право на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0670 га, на якій розташована частина даного будинку, тобто на земельну ділянку площею 0,0335 га, яка належала відповідачу на підставі договору дарування земельної ділянки від 29.12.2004 року, але виявилося, що договір дарування земельної ділянки від 12.06.2007 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] в частині дарування земельної ділянки площею 0,0223 га, суперечить нормам ст. 120 Земельного кодексу України та ст. 377 Цивільного кодексу України, та порушує її право вільно володіти, користуватись та розпоряджатись частиною земельної ділянки, необхідної для обслуговування житлового будинку, пропорційно до частки у праві власності на житловий будинок. А тому позивач просить суд визнати недійсним договір дарування земельної ділянки, посвідчений 12.06.2007 року державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області Магдич Т.І., зареєстрований в реєстрі за № 1-2670, укладений між [PERSON] та [PERSON] від імені якої, як законний представник діяв батько [PERSON] в частині дарування земельної ділянки площею 0,0223 га, що розташована за адресою: [ADDRESS], цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд; визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частини земельної ділянки площею 0,0670 га, кадастровий номер [NUMBER], що розташована за адресою: [ADDRESS], цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. В підготовчому судовому засіданні 25.03.2019 року позивач підтримала позов, а відповідач визнала повністю позовні вимоги. В судове засідання на розгляд справи позивач не з'явилася, подала суду заяву в якій вказала, що позові вимоги підтримує, просить провести розгляд справи без її участі. Відповідач в судове засідання не з'явилася, подала суду заяву в якій вказала, що позовні вимоги визнає в повному обсязі, просить провести розгляд справи без її участі. Відповідно до положення ч.3 ст.211 ЦПК України, учасник справи має право заявляти клопотання про розгляд справи за його відсутності. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення. Так, судом встановлено, що матері позивача, тобто відповідачу [PERSON] та її сестрі [PERSON], на підставі договору дарування від 29.12.2004 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області Кушнір Н.Б., зареєстрованого в реєстрі за № 2-7053, належало в рівних частках дві треті частини житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель і споруд, який знаходиться в [ADDRESS]. Також, відповідачу [PERSON] та [PERSON], на підставі договору дарування земельної ділянки від 29.12.2004 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області Кушнір Н.Б., зареєстрованого в реєстрі за № 2-7055, належала в рівних частках земельна ділянка площею 0,0670 га, розташована в [ADDRESS]. Встановлено, що іншим співвласником 1/3 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель та споруд, який знаходиться в [ADDRESS] є інша сестра відповідача - [PERSON], якій, також, належить на праві приватної власності земельна ділянка площею 0,0330 га, надана для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд, розташована в [ADDRESS]. Встановленим є те, що 12.06.2007 року, позивач, на підставі договору дарування укладеного між [PERSON] та [PERSON], [INFO], від імені якої, як законний представник діяв батько [PERSON], посвідченого 12.06.2007 року державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області Магдич Т.І., зареєстрованого в реєстрі за № 1-2668, отримала в дар від відповідача 1/3 частину житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель та споруд, який знаходиться в [ADDRESS]. Того ж дня, позивач, на підставі договору дарування земельної ділянки укладеного між [PERSON] та [PERSON], [INFO], від імені якої, як законний представник діяв батько [PERSON], посвідченого 12.06.2007 року державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області Магдич Т.І., зареєстрованого в реєстрі за № 1-2670, отримала в дар від відповідача частину земельної ділянки площею 0,0223 га, розташовану в [ADDRESS], надану для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд. Отже, на даний час, житловий будинок, який знаходиться в [ADDRESS], перебуває у спільній частковій власності трьох співвласників, кожному з яких належить по 1/3 частині вказаного будинку, та розташований на земельній ділянці наданій для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд загальною площею 0,1000 га. При цьому, 2/3 частини вказаного будинку, які в рівних частках належали відповідачу та [PERSON], розміщені на земельній ділянці площею 0,0670 га, яка в рівних частках належала їм на підставі договору дарування земельної ділянки від 29.12.2004 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області Кушнір Н.Б., зареєстрованого в реєстрі за № 2-7055, тобто по 0,0335 га кожному. Зі змісту позовної заяви слідує, що позивач, набувши право власності на частину житлового будинку, відповідно до ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України, мала право на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0670 га, на якій розташована частина даного будинку, тобто на земельну ділянку площею 0,0335 га, яка належала відповідачу на підставі договору дарування земельної ділянки від 29.12.2004 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області Кушнір Н.Б., зареєстрованого в реєстрі за № 2-7055. Відповідач не заперечує даного факту та зазначає, що відчужила своїй доньці всю належну їй земельну ділянку, тобто 1\\2 частину від загального розміру 0,0670 га, а не частину цієї земельної ділянки розміром 0,0233 га. При вирішенні даного спору суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 2 ст. 373 ЦК України, право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. За змістом статті 377 ЦК України, до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Згідно статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. Отже, частина перша статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначила, що при переході права власності на будівлю і споруду до набувача нерухомого майна право власності на земельну ділянку, на якій розташовані будівля або споруда, може переходити на підставі цивільно-правових угод між власниками земельної ділянки і набувачем будівель або споруд (договори купівлі- продажу, дарування, міни тощо). Перехід права користування земельної ділянки при переході права власності на будівлю або споруду, які розташовані на ній, також визначається на підставі договору (частина друга статті 120 ЗК України). Відповідно ч.4 ст. 120 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачала, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності. Вказане узгоджується із позицією Верховного суду України, викладеної у постанові від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16 та у постанові від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15. Отже, з урахуванням цільового призначення земельної ділянки - будівництво і обслуговування житлового будинку та положень ч. 4 ст. 120 ЗК України, якою передбачено, що у разі набуття права власності на житловий будинок кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності житлового будинку, враховуючи також те, що відповідачу на підставі договору дарування земельної ділянки від 29.12.2004 року належала 1\\2 частини земельної ділянки загальною площею 0,0670 га, тобто - 0,0335 га, то відповідач не мала правових підстав для дарування земельної ділянки меншої, ніж площа ідеальної долі подарованої нею частини будинку. Та, крім того, в підготовчому судовому засіданні відповідач ствердила, що дарувала доньці [PERSON] свою цілу частку земельної ділянки, а не частину земельної ділянки. Помилка, що була допущена при скаладнні документу /договору дарування земельної ділянки/, наразі призводить до порушення прав та інтересів позивача, як власника майна. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з ч.,ч. 1,6 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Частиною 3 статті 215 ЦК України встановлено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Таким чином, спірний договір дарування земельної ділянки, укладений між [PERSON] та [PERSON], [INFO], від імені якої, як законний представник діяв батько [PERSON], посвідчений 12.06.2007 року державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області Магдич Т.І., зареєстрованого в реєстрі за № 1-2670, в частині дарування земельної ділянки площею 0,0223 га, є недійсним. Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. На підставі ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, яким засвідчує його право власності. Згідно зч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою ст. 16 ЦК України визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права та визнання правочину недійсним. Позивач не ставить питання щодо повернення йому судових витрат. На підставі викладеного та

Outcome: approved