Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-25 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON], третьої особи Лозівського районного відділу Головного управління державної міграційної служби України в Харківській області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що вона 21 листопада 1989 року отримала ордер на квартиру, розташовану за адресою: м. Лозова, Харківської області, м-н 4, б. 38, кв. 69 зі складом сімї з трьох чоловік. Відповідач з моменту отримання квартири зареєстрована в ній. В 2002 році її донька відповідач по справі зареєструвала шлюб та переїхала мешкати до свого чоловіка, де і мешкає по теперішній час. Відповідач з моменту одруження в спірній квартирі не проживає, комунальні послуги не сплачує, про що свідчать дані особистого рахунку, не несе інших витрат по утриманню квартири та не приймає участі у спільному побуті. В звязку з чим просить визнати відповідача по справі такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме спірною квартирою. Також просить звільнити її від сплати судового збору в звязку з тим, що вона є інвалідом 2 групи по зору. Позивач в судове засідання не зявилася, але надала суду свою заяву в якій просила розглянути справу за її відсутності та за відсутності її представника адвоката [PERSON], позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити на підставі, наданих нею доказів. Крім цього не заперечувала проти ухвалення заочного рішення в разі неявки відповідача по справі, наслідки ухвалення заочного рішення їй відомі та зрозумілі. Відповідач в судове засідання не зявилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася своєчасно та належним чином, про що свідчить зворотне поштове повідомлення та довідка про доставку СМС-повідомлення про вручення судової повістки, які містяться в матеріалах справи, причину неявки суду не повідомила. Зі згоди позивача, наданої у письмовій заяві, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Представник третьої особи Лозівського районного відділу Головного управління державної міграційної служби України в Харківській області в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, причину неявки суду не повідомив. Дослідивши матеріали справи, перевіривши докази, представлені сторонами на виконання вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України і які вони вважають достатніми для обґрунтування і заперечення заявлених вимог, зясувавши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Статтями 1, 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних цивільних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку. Способами захисту цивільних прав та інтересів, можуть зокрема бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення та інші. Судом встановлено, підтверджено наявними у справі доказами, що позивач зареєстрована та проживає за адресою: [INFO], м-н 4, б. 38, кв. 69. Підставою для її проживання за вищевказаною адресою є ордер на жиле приміщення, виданий на її імя зі складом сімї три чоловіка, на підставі рішення виконавчого комітету Лозівської міської ради Харківської області № 382 від 21.11.1989 року. На даний час квартира має статус державної. В даній квартирі крім позивача зареєстрована її дочка - відповідач по справі [PERSON]. Відповідач по справі з моменту починаючи з 2002 року в спірній квартирі не проживає, вона забрала всі свої особисті речі та вибула на інше постійне місце проживання, а саме: м. Лозова, Харківської області, м-н 3, б. 38, кв. 68, де і мешкає по теперішній час разом зі своєю родиною. Вибуваючи з постійного місця проживання, відповідач ніяких претензій на житло не мала. Відповідач з 2002 року в квартиру не зявлялася. Всі обовязки повязані з договором найму житлового майна виконує позивач по справі. Відповідач в даному разі своїм протиправним поводженням створює перешкоди, що заважають нормальному здійсненню права власності, а саме неможливість оформлення субсидії по оплаті комунальних послуг та нарахування комунальних послуг, якими позивач не користується, але повинна сплачувати з вини відповідача, тощо. Неодноразові, як усні так і письмові вимоги позивача щодо зняття з реєстрації відповідач ігнорує. Позивач ніяких перешкод у здійсненні права користування жилим приміщенням відповідачу не чинила, за захистом порушеного права на проживання відповідач не зверталася, особистих речей, майна, яке належить відповідачу в квартирі не має. Конституцією (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року, відповідно до закону №475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Згідно ч. 2 ст. 167 ЖК України у разі вибуття наймача та членів його сімї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункту договір найму житлового приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сімя, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сімї який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Відповідно до ст. 71 ЖК України у випадку вибуття наймача жилого приміщення та членів його сімї без поважних причин понад шість місяців, договір найму житлового приміщення вважається розірваним. Відповідач вибула на інше постійне місце проживання, не проживає більш ніж шість місяців, отже з цього моменту вона втратила право користування жилим приміщенням. В п. 10 Пленуму Верховного Суду України № 2 від\~\~12.04.1985 року зі змінами та доповненнями «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» розяснено, що по справам\~\~про визнання наймача чи членів його сімї такими, що\~\~втратили право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК) необхідно встановити причини відсутності відповідача вище встановленого строку. Факт не проживання відповідача по справі в квартирі № 69 в будинку № 38 на 4 мікрорайоні в м. Лозова, Харківської області з 2002 року вбачається з письмових пояснень свідків [PERSON] та [PERSON], які зазначили, що вони є сусідами позивача по справі, яка проживає одна, її донька [PERSON] тривалий час разом з матірю не проживає, проживає разом зі своєю родиною в м. Лозова, Харківської області на 3 мікрорайоні. З урахуванням наведеного, у суду не має підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками. Дані про їх заінтересованість в результаті розгляду справи відсутні, їх пояснення обєктивно підтверджуються і не суперечать іншим зібраним у справі доказам. Як вбачається з матеріалів справи відповідач по справі звільнила житлове приміщення з власної волі, але знятися з реєстрації не бажає, ніяких претензій до позивача щодо спірної квартири не має, а тому суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги. Відповідно до п.6 ч.1 ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати. Відповідно до Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору при подачі позовної заяви немайнового характеру станом на 01.01.2016 року складає 0,4 розміру мінімальної заробітної плати, тому заявник при подачі заяви до суду повинна була сплатити судовий збір у розмірі 551 гривні 20 копійок. Згідно до п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», інваліди І та ІІ групи є звільненими від сплати судового збору. Як вбачається з матеріалів справи позивач по справі є інвалідом 2 групи, отже, від сплати судового збору при подачі заяви до суду була звільнена, а тому суд вважає за необхідне судові витрати покласти на відповідача по справі.

Outcome: approved