Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-27 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою до відповідача про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, в якій просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO], в твердій грошовій сумі в розмірі 800 грн., щомісяця, починаючи з дня звернення до суду і до досягнення сином повноліття. Позивач в судовому засіданні на позовних вимогах наполягала. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги позивача визнав частково, погодився сплачувати аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON] у розмірі 700 грн., оскільки на даний час ніде не працює. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно ксерокопії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER], вбачається, що 30.09.2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту реєстраційної служби Лозівського міськрайонного управління юстиції Харківської області, зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON], актовий запис №345 (а.с.7). З огляду на ксерокопію свідоцтва про народження, вбачається, що [INFO] року у шлюбі народилась дитина - [PERSON] (а.с.6). Згідно довідки КП «Житлова управляюча компанія» м.Лозова, Харківської області від 24.03.2016 року малолітній син - [PERSON] зареєстрований разом з матір'ю [PERSON] та батьком [PERSON], за адресою: [ADDRESS] (а.с.8). Згідно ст.180 Сімейного кодексу України, батьки повинні утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття. Судом встановлено, що відповідач матеріальну допомогу позивачеві на утримання неповнолітнього сина не надає. Своїми діями, відповідач порушує свої зобов'язання закріплені статтею 51 Конституції України від 28 червня 1996 року, згідно якої батьки зобов'язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. Аналогічне твердження закріплене і в ст.180 Сімейного Кодексу України. Принципом 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю 20 листопада 1959 року, зазначено, що дитина, якщо це можливо, повинна зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків, і звичайно, в атмосфері любові та матеріального забезпечення. В ч.2 ст.3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Україною 27.09.1991 року вказано, що держави-учасники зобов'язуються забезпечити дитині такий захист та опіку, які необхідні їй для її злагоди, приймаючи до уваги права та обов'язки її батьків, опікунів та інших осіб, котрі відповідають за неї по закону і з цією метою приймають всі відповідні законодавчі та адміністративні заходи. Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року №2402 зазначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку, батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних доля всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. В ст.11 цього ж Закону вказано, що сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього, кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків, предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно статті 12 цього закону - виховання в сім'ї є першоосновою розвитку дитини, на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини, батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Outcome: partial