Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-14 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання правочину недійсним. Посилалася на те, що їй на праві власності належала квартира [ADDRESS]. 21.09.2005 року між нею та [PERSON], [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу зазначеної квартири. На момент укладення договору та наданий час відповідачі перебувають у зареєстрованому шлюбі, а тому придбана у позивача одним із подружжя квартира належить відповідачам на праві спільної власності. Вважає зазначений договір недійсним з огляду на наступне. Так, дійсного наміру продавати квартиру у позивачки не було, як не було дійсного наміру у відповідачів купляти квартиру. Відсутність наміру створення правових наслідків правочину підтверджується, зокрема, сукупністю обставин: - На момент укладення договору купівлі-продажу у позивача було двоє неповнолітніх дітей, іншого житла у них не має. З 2005 року та по даний час вона разом із дітьми проживає у вказаній квартирі, іншого зареєстрованого місця проживання не має; - Фактично кошти за квартиру [PERSON], [PERSON] позивачу не сплачували, а вона їх не отримувала, що підтверджується відсутністю письмової розписки про це; - Квартира на виконання правочину відповідачам не була передана, вони нею не володіли та не користувались, комунальні послуги не сплачували; - Усі особові рахунки по комунальним платежам відкриті на позивача та на відповідачів не переоформлювались; - Умисел сторін фіктивного правочину був спрямований на створення необхідних умов для відповідачів з метою отримання коштів. Вважає, що в даному випадку дії обох сторін правочину були фіктивними, жодна сторона не намагалася досягти правового результату оспорюваного правочину, сторони діяли лише про людське око, домовляючись про укладення правочину. Просила, відповідно до ст.203, ст.215, ст.234 Цивільного кодексу України, визнати договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], що був укладений 21.09.2005 року між [PERSON] та [PERSON] - недійсним. Також просила визнати право власності на квартиру [ADDRESS] за нею. Позивач та її представник у судовому засіданні позов підтримали та підтвердили обставини, викладені в позовній заяві. Просили позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні позов визнав. Пояснив, що дійсно фактичного наміру у відповідача купувати зазначену квартиру не було, кошти за квартиру ним не сплачувались. Не заперечував проти задоволення позову. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилася, хоча належним чином була повідомлена про час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомила. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, судом встановлено, що 21 вересня 2005 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], яка складається з двох житлових кімнат, загальною площею 58,70 кв.м., в тому числі житловою площею 30,70 кв.м. (а.с.6). Як вбачається з умов договору, відповідач приймає у власність зазначену квартиру та зобов'язується оплатити її вартість за ціну та на умовах, встановлених у цьому договорі. Продаж квартири вчинено за 33518 гривень (п.1, п.5 Договору). Відповідно до ст.655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Як вбачається з поданої до суду позовної заяви, позивач звернулася до суду з вимогою про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 21.09.2005 року на підставі ст.203, ст.215, ст.234 Цивільного кодексу України та зазначала, що оспорюваний правочин є фіктивним, оскільки був укладений з метою отримання кредитних коштів, а не з метою створення договірних реальних правових наслідків. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. За змістом ч. 1 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. У п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. Аналізуючи положення вказаної статті, суд зазначає, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити, що обидві сторони договору діяли умисно, без наміру створення правових наслідків. Згідно вимог ч.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Частина 4 ст.202 ЦК України встановлює, що дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, про що зазначено в ч.5 ст.203 ЦК України. Таким чином, для визнання договору купівлі-продажу фіктивним необхідно встановити, що продавець, укладаючи правочин, не передав та не мав наміру передати майно у власність покупця, а покупець не прийняв майно, не сплатив та не мав наміру сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст.316, ст.317 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Разом з тим, як слідує з досліджених судом доказів, як при укладенні договору купівлі-продажу, так і після цього, не відбулась ні передача квартири позивачем, ні прийняття її відповідачами. Відповідно до положень ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають ті обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Так, за адресою [ADDRESS] зареєстрована та проживає позивач [PERSON] з сім'єю, відповідачі [PERSON] та [PERSON] за вказаною адресою ніколи не проживали та не були зареєстровані (а.с.7-8). Крім того, факт постійного проживання (користування) позивача у спірній квартирі підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, а саме: численними квитанціями про оплату позивачем житлово-комунальних послуг, сплачених [PERSON] після укладення оскаржуваного правочину, що підтверджує факт користування майном позивачем. Суд також враховує, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б підтвердили ті обставини, що позивачем було передано майно у власність покупця [PERSON], а так само і факт передачі грошових коштів за майно. При цьому, суд приймає до уваги покази представника відповідача [PERSON], який у судовому засіданні підтвердив, що кошти за квартиру [ADDRESS] відповідачем насправді позивачці не передавались, дійсного наміру придбати у власність зазначену квартиру у нього не було. З моменту укладення спірного правочину він жодним чином не реалізовував повноваження власника квартири, оскільки розумів, що насправді власником квартири він не є. У зв'язку з вищевказаним та враховуючи те, що після укладення договору купівлі-продажу квартири [PERSON] залишилася проживати в ній, де проживає і на даний час, зареєстрована у квартирі, не передала відповідачам ні самої квартири, ні інвентаризаційної справи чи інших документів на квартиру та не вступала з відповідачами в будь-які договірні відносини щодо користування квартирою, а відповідачі [PERSON], [PERSON] з моменту укладення договору і до теперішнього часу не вчиняли жодних дій, спрямованих на реалізацію прав власника на володіння, користування чи розпорядження квартирою - суд приходить до висновку, що договір купівлі-продажу квартири від 21.09.2005 року, який був укладений між [PERSON] та [PERSON] - був фіктивним, його укладання було вчинено сторонами без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим договором, а відтак його укладання підлягає визнанню фіктивним. Відповідно до ч. 3 ст. 234 ЦК України, правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. Згідно з ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. На підставі вищевказаного, суд вважає, що у власність позивача має бути повернуто її квартиру, яку вона продала внаслідок укладання фіктивного договору, та має бути скасовано державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON]

Outcome: approved