Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-26 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить розірвати шлюб між нею та відповідачем, зареєстрований 06.06.2009 року виконавчим комітетом Денихівської сільської ради Тетіївського району Київської області, актовий запис №03, стягувати з відповідача аліменти в розмірі 2000грн. щомісячно на її користь на утримання сина [PERSON], [INFO], та стягнути з відповідача судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з відповідачем сімейні відносини не склалися, перестали розуміти один одного, проживають окремо. Від спільного проживання мають неповнолітню дитину: сина [PERSON], [INFO], який проживає з позивачкою. Відповідач добровільно матеріальної допомоги на утримання дитини не надає. В судове засідання позивач [PERSON] не прибула, про час і місце розгляду справи повідомлена належним чином. 30.09.2014 року до суду надала заяву, в якій просить справу розглядати у її відсутність, доповнень до позовної заяви не має. Відповідач [PERSON] в судове засідання не прибув, надіслав до суду заперечення на позовну заяву, в якому просить справу розглядати у його відсутність, позовні вимоги в частині розірвання шлюбу визнає, просить їх задовольнити, в частині позовних вимог щодо стягнення аліментів - визнає частково. Розглянувши матеріали справи, дослідивши письмові докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що шлюб між сторонами зареєстровано 06.06.2009 року виконавчим комітетом Денихівської сільської ради Тетіївського району Київської області, актовий запис №03, що підтверджується повторним свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER].(а.с.6). Зі змісту позовної заяви вбачається, що за час спільного проживання сімейні відносини між сторонами не склалися, між подружжям відсутнє взаємопорозуміння, проживають окремо, спільного господарства не ведуть. Відповідно до ч.2 ст.104 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до ч.2 ст.112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Таким чином, виходячи зі змісту заявлених позовних вимог щодо розірвання шлюбу, аналізу положень чинного законодавства України та враховуючи, що відповідач позовні вимоги в частині розірвання шлюбу визнав повністю, шлюб між сторонами носить формальний характер, проживають окремо, збереження їхньої сім'ї є неможливим, а тому є усі підстави для розірвання шлюбу, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їхнім інтересам. Щодо позовних вимог про стягнення аліментів з відповідача, то суд вважає наступне. Позивач та відповідач є батьками неповнолітньої дитини: сина [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER].(а.с.8). Позивач в своїх письмових поясненнях, викладених у позовній заяві, посилається на необхідність стягнення з відповідача аліментів в розмірі 2000грн.( 1500грн. для найму житла та 500грн. на утримання дитини) щомісячно, в зв'язку з тим, що син проживає разом з нею в квартирі, яку наймають, та знаходиться на її утриманні, відповідач добровільно не надає матеріальної допомоги на утримання дитини. Із довідки виданої Київським кооперативним інститутом бізнесу і права 23.09.2014 року №44 встановлено, що [PERSON] працює на посаді секретаря економіко-правового відділення та має середню заробітну плату в розмірі 3218грн. (а.с.7). Із письмового заперечення відповідача [PERSON] на позовну заяву вбачається, що позовні вимоги в частині стягнення аліментів визнає частково, посилаючись на те, що на даний час не працює, матеріальне становище істотно відрізняється від матеріального доходу позивача, має мінливий та непостійний заробіток, який отримує в натурі, тому просить встановити розмір аліментів в сумі 385грн. 80коп., але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Зазначає, що твердження позивача, що вона наймає квартиру та на утримання сина потрібно вказану суму, є безпідставними та не доказаними, оскільки жодних доказів позивачем не надано. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст.51 Конституції України, батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до ч. 8 ст. 7 Сімейного кодексу України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Відповідно ст. 14 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Відповідно до ч.1 ст.182 Сімейного Кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує:1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.2 ст.182 Сімейного Кодексу України, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Відповідно до ч.3 ст.181 Сімейного Кодексу України,за рішенням суду кошти на утримання дитини(аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч.1 ст.184 Сімейного Кодексу України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього кодексу. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З'ясовуючи обставини, які повинні бути враховані судом при визначенні розміру аліментів, суд враховує, що сторони заявили вимогу про стягнення аліментів у твердій грошовій сумі, відповідач не працює, позивач має постійне місце роботи, стабільний заробіток, не надала суду належних доказів щодо стягнення вказаного розміру аліментів в сумі 2000грн. Таким чином, враховуючи вищевказані обставини, також встановлений законом прожитковий мінімум для дітей відповідного віку (1286грн.), обов'язок обох батьків утримувати дитину, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення аліментів необхідно задовольнити частково, а саме, розмір аліментів на утримання неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO] необхідно визначити у твердій грошовій сумі 600гривень. Виходячи зі змісту заявлених позовних вимог, аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд вважає, що позовні вимоги необхідно задовольнити частково, а саме, розірвати шлюб зареєстрований 06.06.2009 року виконавчим комітетом Денихівської сільської ради Тетіївського району Київської області, актовий запис №03, стягувати з відповідача аліменти в розмірі 600грн. щомісячно на користь позивача на утримання сина [PERSON], [INFO]. Понесені позивачем і документально підтверджені судові витрати у виді сплаченого судового збору за подання до суду позовної заяви в частині позовних вимог про розірвання шлюбу в сумі 243грн. 60коп. підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, відповідно до ст. 88 ЦПК України. Крім того, відповідно до п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору звільняються позивачі за подання позовів про стягнення аліментів. Оскільки, позивач згідно законодавства звільнена від сплати судового збору за подання позову в частині стягнення аліментів, тому, відповідно до ч.3 ст. 88 ЦПК України, з відповідача необхідно стягнути 243грн. 60коп. судового збору на користь держави.

Outcome: partial