Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-15 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою, в якій просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частку квартири в порядку спадкування, оскільки вважає складений подружжям раніше заповіт нікчемним. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 26.02.1972року. На праві приватної власності, яке було набуте в порядку приватизації [PERSON] та [PERSON] належала квартира [ADDRESS] міськради 07.02.2011 посвідчено заповіт подружжя [PERSON] . Відповідно до даного заповіту подружжям [PERSON] здійснено заповідальне розпорядження, зокрема належна їм на праві спільної сумісної власності квартира [ADDRESS] , що на випадок їх смерті вищевказане майно переходить до [PERSON] Після смерті [PERSON] , а саме 09.11.2019, на спадкове майно - квартиру [ADDRESS] нотаріусом було 21.07.2020 накладено заборону, 24.07.2020 позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину і внаслідок цього позивач не може розпоряджатися зазначеним майном на власний розсуд. Позивач вказує, що правочин стосовно заповіту подружжя є по суті нікчемним, складений особами, що не мали відповідного права на це, заповіт складений з порушенням вимог щодо форми та його посвідчення. Так, позивач вважає, що у заповіті не правильно визначено статус майна, як спільної власності подружжя, оскільки квартира [ADDRESS] належала їй та її чоловікові в порядку приватизації житла. За таких обставин позивач вважає, що таке суперечить ч.1 ст.1243 ЦК України, оскільки застосовується щодо спільного майна подружжя, а отже вимоги складеного подружжям заповіту поширюються лише на майно, що перебувало у спільній власності. Оскільки, квартира за зазначеною вище адресою була спільною частковою власністю не подружжя, а осіб які приватизували таке майно, відтак на підставі вимог ст. 1243 ЦК України, положень Сімейного кодексу України, та з огляду на вимоги ст. 1257 ЦК України вважає заповіт нікчемним, і як наслідок просить суд визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка на 1/2 частку квартири [ADDRESS] та скасувати заборону на нерухоме майно. В судове засідання позивач та його представник не з`явились, подавши суду заяву про розгляд справи без участі сторони позивача, позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не прибув, однак на адресу суду надійшла заява від імені [PERSON] про визнання позову та розгляд справи без участі відповідача (а.с.36). В судове засідання сторони не з`явились. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані докази, встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Відповідно до свідоцтва про одруження серії [NUMBER] , копія якого долучена до матеріалів справи (а.с.10) вбачається, що 26.02.1972 було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , про що зроблено актовий запис №4, а прізвища подружжя після реєстрації шлюбу вказано як « [PERSON] » та [PERSON]Відповідно до свідоцтва про право власності від 22.01.2009, виданого Госпрозрахунковою групою з приватизації державного житлового фонду, квартира [ADDRESS] належить [PERSON] та [PERSON] - дружині. Судом встановлено, що 07.02.2011 секретарем Угорницької сільської ради Івано-Франківської міськради посвідчено заповіт подружжя [PERSON] , згідно до якого подружжям [PERSON] зробленно заповідальне розпорядження, а саме належна подружжю на праві спільної сумісної власності квартира [ADDRESS] на випадок смерті спадкодавців заповідається [PERSON] (а.с.21). У вказаному заповіті міститься підписи, прізвища, імена та по-батькові [PERSON] та [PERSON] . У відповідності до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] вбачається, що [INFO] [PERSON] помер у віці 68 років про що складено відповідний актовий запис №1898 (а.с.23). Стаття 1243 ЦК України передбачає, що подружжя має право скласти спільний заповіт щодо майна, яке належить йому на праві спільної сумісної власності. У разі складення спільного заповіту частка у праві спільної сумісної власності після смерті одного з подружжя переходить до другого з подружжя, який його пережив. У разі смерті останнього право на спадкування мають особи, визначені подружжям у заповіті. За життя дружини та чоловіка кожен з них має право відмовитися від спільного заповіту. Така відмова підлягає нотаріальному посвідченню. У разі смерті одного з подружжя нотаріус накладає заборону відчуження майна, зазначеного у заповіті подружжя. Тобто, наведену вище правову норму необхідно розуміти наступним чином. Подружжя вправі скласти спільний заповіт, у якому обов`язково має бути вказане майно, щодо якого складено заповіт, тобто розпорядитися на випадок смерті майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У випадку смерті одного з подружжя, яке склало спільний заповіт, частка у спільному сумісному майні померлого(ї) чоловіка (дружини) переходить автоматично до його (її) дружини (чоловіка), яка (який) пережила(в). Такий перехід відбувається незалежно від бажання, висловленого у заповіті, а відповідно до закону. У випадку смерті останнього з подружжя майно переходить до спадкоємців, названих у заповіті подружжям. Але після смерті одного з подружжя другий з подружжя не зможе розпорядитися даним майном, оскільки нотаріус при одержанні повідомлення про смерть одного з подружжя накладає заборону відчуження майна, зазначеного у заповіті подружжя. Щодо положення про те, що майно переходить до другого з подружжя, то це не означає, що майно померлого з подружжя переходить у власність до другого, оскільки після смерті того з подружжя, хто пережив, майно перейде до спадкоємців, на користь яких складено заповіт. Відтак, після смерті одного з подружжя майно переходить не у власність, а у володіння та користування другого з подружжя, про що свідчить ч. 4 ст. 1243 ЦК, оскільки після накладення нотаріусом заборони відчуження майна, зазначеного у заповіті, другий з подружжя не зможе розпорядитися ним, тобто продати, подарувати, заставити, обміняти. Враховуючи вищенаведене не вбачається порушення прав позивача щодо не можливості розпоряджатися майном на власний розсуд, адже це випливає з правових норм, яким подружжя керувалося при укладенні заповіту подружжя. Щодо посилань позивача відносно належності права власності на квартиру [ADDRESS] в контексті набуття права власності на майно в порядку приватизації житла, а не як спільного майна подружжя, то суд зазначає наступне. Стаття 1243 ЦК України передбачає, що подружжя має право скласти спільний заповіт щодо майна, яке належить йому на праві спільної сумісної власності, у свідоцтві про право власності від 22.01.2009 вказано, що квартира [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] - дружині. Отож на переконання суду вказана квартира є спільною сумісною власністю подружжя. Окрім прямої вказівки на це у правовстановлюючому документі, до таких висновків суд прийшов з огляду і на наступне. Відповідно до ст. 36 Сімейного кодексу України, шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Одним із таких прав, що виникає після реєстрації шлюбу, є право спільної сумісної власності подружжя, до якого належить майно, набуте подружжям за час шлюбу. Згідно ч 1. ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Крім того, ч.2 цієї ж статті зазначено, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Нормами ст. 65 СК України передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Наведені норми законодавства діяли на момент укладення подружжям заповіту та на момент набуття права власності на квартиру [ADDRESS] . Щодо нікчемності заповіту, як зазначає позивач, то слід вказати таке. Відповідно до ст.1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу складання. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до ч.4 ст.207 ЦК України. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими особами, службовими особами, визначеними у стст.1251-1252 ЦК України. Заповіти підлягають державній реєстрації. Поняття «нікчемність правочину» застосовується у стст.27, 215 ЦК України. Відповідно до ст.27 ЦК нікчемним є правочин, який обмежує можливість фізичної особи мати не заборонені законом цивільні права і обов`язки. У ст.215 ЦК України встановлений зв`язок між поняттями «нікчемний» та «недійсний», тобто недійсним є заповіт, якщо його недійсність передбачена законом (нікчемний заповіт). У разі складання заповіту представником заповідача або посвідчення його не уповноваженою особою, а також не дотримання законодавчо визначених вимог до форми заповіту, такий заповіт не повинен виконуватися і наступає спадкування за законом. Однак з наявних у справі доказів дійти переконливості щодо нікчемності складеного подружжям заповіту у суду не має підстав, таке твердження суд вважає хибним, а подальші дії нотаріуса після смерті одного з подружжя, такими, що відповідають вимогам закону. Суд вважає, що подружжя чітко висловило свій намір на укладення заповіту подружжя з призначенням спадкоємця після їх смерті, при укладенні заповіту волевиявлення заповідачів було вільним, відповідало їх волі, доказів, що заповідачі не могли розуміти значення своїх дій та/або керувати ними суду не наведено, заповіт посвідчений відповідною посадовою особою. Право ж позивача не є порушеним, оскільки після смерті одного з подружжя майно переходить не у власність, а у володіння та користування другого з подружжя, про що свідчить ч. 4 ст. 1243 ЦК, оскільки після накладення нотаріусом заборони відчуження майна, зазначеного у заповіті, другий з подружжя не зможе розпорядитися ним, тобто продати, подарувати, заставити, обміняти. Одночасно не вбачається і порушення прав позивача щодо не можливості розпоряджатися майном на власний розсуд, адже це випливає з правових норм, яким подружжя керувалося при укладенні заповіту подружжя. Оскільки суд відхиляє твердження сторони позивача щодо нікчемності заповіту подружжя, то не підлягають до задоволення і похідні з таких тверджень вимоги сторони позивача щодо визнання за позивачем права власності в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка на 1/2 частку квартири [ADDRESS] та скасування заборони на нерухоме майно. [PERSON] клопотання відповідача про не заперечення щодо задоволення позову, то суд вказує на наступне. Визнання позову відповідачем - це одностороннє вільне волевиявлення відповідача, спрямоване на припинення спору з позивачем. Визнати позов може відповідач або його уповноважений представник. Право відповідача на визнання позову повністю або частково є виявом принципів диспозитивності і змагальності. Однак суд не вправі покласти в основу свого рішення лише сам факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. За результатами дослідження та вивчення всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову з огляду лише на факт надходження до суду заяви про не заперечення проти задоволення позову. На підставі зазначеного, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог, з підстав, що наведені позивачем. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed