Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-15 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просив визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень загальною площею 36, 2 кв.м. по [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Татаринцевою Євгенією Анатоліївною та зареєстрованого в реєстрі № 179, скасувати рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Татаринцевої Євгенії Анатоліївни від 15.06.16 за №30061635 про проведення державної реєстрації права власності на нежитлове приміщення загальною площею 36,2 кв.м. по [ADDRESS] за [PERSON] , податковий номер [NUMBER] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 948529880000), а також визнати недійсним Іпотечний договір, укладений 23.06.2017 між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шабінською Анною Вікторівною та зареєстрованого в реєстрі за № 899. Вимоги обґрунтовані тим, що під час здійснення процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні №42017101100000001 від 04 січня 2017 року прокурором встановлено, що нежитлове приміщення по [ADDRESS] , яке належить територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради, вибуло з комунальної власності на підставі підроблених документів та зареєстровано на праві власності за третіми особами. Нежитлове приміщення по [ADDRESS] загальною площею 38, 5 кв.м. є комунальною власністю, належить територіальній громаді міста в особі Київської міської ради та перебуває на балансі КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва». Однак, указане майно зареєстровано за [PERSON] як нежитлове приміщення загальною площею 36,2 кв.м. по [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу №179, укладеного 14 червня 2016 між [PERSON] та [PERSON] . В свою чергу, [PERSON] придбала спірне майно у [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу реєстраційний номер №А2001/0256, укладеного 18 травня 2001 року на товарній біржі «Народна», який нібито зареєстрований в Київському міському бюро технічної інвентаризації 28 травня 2001 року, про що зроблено відповідний запис у реєстрову книгу №д 725. З даного договору вбачається, що спірне майно належало [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на нежитлові приміщення, виданого Старокиївською районною державною адміністрацією м. Києва 30 червня 1992 року згідно з розпорядженням (наказом) від 28 червня 1992 року №6/145, зареєстрованому в Київському міському бюро технічної інвентаризації і записаного в реєстрову книгу за №д725 за реєстровим номером 45725 від 06 серпня 1992 року. Проте, з відповідей Державного архіву м.Києва від 01 грудня 2017 року за №068/05- 17/1532 та від 15 лютого 2019 року за №068/05-17/343 вбачається, що Старокиївською районною державною адміністрацією м. Києва розпорядження про оформлення свідоцтва про право власності [PERSON] не видавалось. За інформацією державного архіву м.Києва до нього на постійне державне зберігання передані у встановленому порядку за описами справ документи фонду Р-13 «Старокиївська районна державна адміністрація м.Києва» за 1943- 2001 роки. За описом справ до документів зазначеного фонду розпорядження (наказу) від 28 червня 1992 року №6/145 Старокиївської районної державної адміністрації не виявлено. Відповідно до інформації БТІ від 30 листопада 2017 року №062/14-14848 (И-2017) реєстрація права власності на спірне майно по [ADDRESS] на підставі вказаних договорів та свідоцтва про право власності не проводилась, а право власності не реєструвалось. Заяв на виготовлення інформаційних довідок та технічних паспортів не надходило. Крім того, договір купівлі-продажу від 18 травня 2001 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , та зареєстрований на товарній біржі «Народна» за реєстраційним договором №А2001/0256 та інформаційна довідка від 11 травня 2016 року НП - 2016 №1591, видана Київським міським БТІ на замовлення [PERSON] виконані іншою особою. Також, позивач в позовні заяві наголошує на тому, що свідоцтво про право власності, видане Старокиївською районною державною адміністрацією м.Києва 30 червня 1992 року згідно з розпорядженням (наказом) від 28 червня 1992 року №6/145 та договір купівлі-продажу від 18 травня 2001 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , та зареєстрований на товарній біржі «Народна» за реєстраційним договором №А2001/0256 не є правовою підставою для набуття [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] прав власності на спірний об`єкт нерухомого майна в розумінні як ст. 4 ЦК УРСР, так і ст. 11 ЦК України. Не є правовою підставою для набуття прав власності на об`єкт нерухомого майна й договір купівлі-продажу від 18 травня 2001 року, оскільки з урахуванням висновків експерта 8-4/724 від 31 травня 2017 року та наявних матеріалів можна прийти до висновку, що даний правочин на товарній біржі «Народна» не реєструвався, оскільки він є підробним, а тому не створив для його сторін жодних правових наслідків, в тому числі й прав власності на об`єкт нерухомого майна. За вказаних обставин, спірне майно Київською міською радою не відчужувалося, право власності територіальної громади на нього не припинялося, а [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] не набували права власності на майно та не були його власниками, а отже не мали права розпоряджатись ним. Разом з тим, первинна реєстрація права власності на спірний об`єкт нерухомого майна відбулась за [PERSON] на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 30061635 від 15 червня 2016 року. З матеріалів реєстраційної справи вбачається, що підставою виникнення у [PERSON] прав власності на спірний об`єкт є договір купівлі-продажу нерухомого майна, укладений 14 червня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за №179. Позивач вважає, що вказаний договір суперечить вимогам чинного законодавства, порушує права територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради, а тому підлягає визнанню недійсним. Крім того з`ясовано, що 23 червня 2017 року [PERSON] уклав з [PERSON] договір іпотеки нежитлових приміщень загальною площею 36, 2 кв.м по [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 948529880000), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шабінською А.В., реєстраційний номер 899. Однак, враховуючи, що станом на момент укладення вищенаведеного договору іпотеки [PERSON] не був наділений необхідними повноваженнями, оскільки спірне нерухоме майно було набуте ним з порушенням вимог закону, договір іпотеки, укладений 23 червня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] , є недійсним, так-як його укладання між відповідачами суперечить вимогам закону. На підставі вищевикладеного позивач звернувся із вказаним позовом до суду. Ухвалою від 31 травня 2019 року відкрито провадження по справі та призначено справу до слухання в порядку загального позовного провадження. 16 грудня 2019 року ухвалою суду закрито підготовче судове засідання. 18 липня 2019 року до суду надійшов відзив відповідача [PERSON] , згідно якого проти заявлених позовних вимог заперечує у повному обсязі, зважаючи на те, що 23 червня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] на виконання основного зобов`язання - договору позики, укладеного 23 червня 2017 року, сума позики 148 200 грн., що мала бути повернута у термін не пізніше 23 червня 2018 року, було украдено іпотечний договір, за яким було передано [PERSON] у іпотеку нежитлове приміщення, загальною площею 26, 2 кв.м., розташоване за адресою [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 948529880000. З огляду на зазначене, [PERSON] , вважає, що не можливо визнати недійсним іпотечний договір, укладений 23 червня 2017 року, оскільки останній є цілком правомірним та таким, що відповідає чинному законодавству. Окрім цього, [PERSON] за договором купівлі продажу спірного майна виконав свої зобов`язання в повному обсязі, отже рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Татаринцевої Є.А. від 15 червня 2016 року № 30061635 про проведення державної реєстрації права власності на нежитлове приміщення загальною площею 36, 2 кв.м. по [ADDRESS] за [PERSON] є цілком правомірним, таким, що відповідає чинному законодавству та не може бути скасоване. 23 вересня 2019 року до суду надійшов відзив від представника відповідача [PERSON] - [PERSON] , згідно якого проти заявлених позовних вимог заперечує у повному обсязі, з огляду на те що обґрунтування позивача базуються на припущеннях, які не можуть вважатися доказами. Так, позивач просить визнати недійсними договори купівлі-продажу нежитлових приміщень, тоді як [PERSON] являється власником одного нежитлового приміщення. Крім того у [PERSON] не має у власності приміщень за адресою [ADDRESS] . Відповідно до відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, за вказаною адресою рахується приміщення площею 38, 5 кв.м, а не 36, 2 кв.м. як вказано в позовній заяві. Відповідно до вищевказаного витягу зазначене приміщення належить територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради, а не [PERSON] . Відповідно до відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, приміщення площею 36, 2 кв.м., яке належить [PERSON] , знаходиться за адресою [ADDRESS] ». 03 грудня 2018 року до суду надійшла відповідь на відзив позивача, згідно якого останній вказав, що з твердженнями наданими представником відповідача [PERSON] неможливо погодитися виходячи з наступного. 12 грудня 2019 року від представника відповідача [PERSON] - [PERSON] , надійшли заперечення на відповідь на відзив. Представник відповідача в поданих запереченнях, звертає увагу суду на те, що долучені документи та обґрунтування викладені у відповіді на відзив ніяким чином не спростовують обставини зазначені у відзиві. Представник позивача Керівника Київської місцевої прокуратури № 10 - Долгорук С.М. у судовому засіданні подану позовну заяву підтримав та просив суд задовольнити її у повному обсязі. Представник позивача Київської міської ради - Зденник Т.В. у судовому засіданні подану позовну заяву підтримав та просив суд задовольнити її у повному обсязі. Представники відповідача - [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні проти заявлених позовних вимог заперечував та просив відмовити в задоволенні позову у повному обсязі. Представники відповідача - [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні проти заявлених позовних вимог заперечував та просив відмовити в задоволенні позову у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про час та дату судового засідання повідомлялася належним чином, відзив на позовну заяву не надала. Суд, вислухавши пояснення представників позивачів та представників відповідачів, перевіривши матеріали справи доказами, вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що нежитлове приміщення по [ADDRESS] загальною площею 38,5 кв.м. є комунальною власністю, належить територіальній громаді міста в особі Київської міської ради та перебуває на балансі КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва», що підтверджується Відомостями з державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.35-36). Відповідно до Відомостей з державного реєстру прав на нерухоме майно, приміщення площею 36, 2 кв.м., яке належить [PERSON] знаходиться за адресою [ADDRESS] . Отже, твердження позивача на рахунок того, що нежитлове привішення загальною площею 36, 2 кв.м. по [ADDRESS] зареєстроване за [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу № 179, укладеного між [PERSON] та [PERSON] не відповідає дійсності. Також, в позовній заяві позивач наголошує на тому, що у рамках досудового розслідування кримінального провадження № 42017101100000001 від 04 січня 2017 року встановлено вибуття із комунальної власності територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради на підставі підроблених документів, нежитлове приміщення по [ADDRESS] . Однак, слід звернути увагу, що нежиле приміщення по [ADDRESS] , не вибуло із власності територіальної громади міста Києва, що підтверджується наявними у долучених до позовної заяви відомостях з державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Окрім цього, до позовної заяви не долучено предмет злочину, на який посилається позивач, а саме підроблений документ, експертні дослідження. Також у вказаному кримінальному проваджені відсутній обвинувальний вирок, який набрав законної сили. Тобто, розслідуванням кримінального провадження не доведено порушень щодо об`єкту нерухомості, який належить [PERSON] . До того ж, судом встановлено, що [PERSON] за договором купівлі продажу спірного майна виконав свої зобов`язання в повному обсязі, отже рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Татаринцевої Є.А. від 15 червня 2016 року № 30061635 про проведення державної реєстрації права власності на нежитлове приміщення загальною площею 36, 2 кв.м. по [ADDRESS] за [PERSON] є цілком правомірним, таким, що відповідає чинному законодавству та не може бути скасоване. Позивач в позовній заяві на обґрунтування своїх вимог посилається на відповіді Державного архіву м. Києва, зазначаючи, що Старокиївською районною державною адміністрацією м. Києва, розпорядження про оформлення свідоцтва на право власності нежитлового приміщення [PERSON] не видавалося. Однак, слід зазначити, що у відповідях на запити прокурора вказано про перевірку розпоряджень державної адміністрації за іншою адресою а саме, Золотоустівська, 2/4, також в цих відповідях не має категоричного твердження про відсутність таких розпоряджень, а лише вказано, що вони не виявлені в архіві розпоряджень. Окрім цього, в позовній заяві позивач вказує, що договір купівлі-продажу від 18 травня 2001 року, укладений між [PERSON] і [PERSON] та інформаційна довідка від 11 травня 2016 року НП - 2016 № 1591, видана Київським міським БТІ на замовлення [PERSON] , виконано іншою особою, що підтверджується висновком експерта. Дослідивши вказаний висновок експерта, слід зазначити, що частина підписів належить колишньому керівнику Товарної біржі «Народна» [PERSON] . Дослідження решти підписів у документах не проводилося. Також, позивач в позовній заяві посилається на вищевказану експертизу і приходить до висновку та вказує, що договір купівлі-продажу укладений між [PERSON] та [PERSON] є підробленим. Однак, судом встановлено, що висновок експерта даної інформації не містить. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Враховуючи вищевикладене, а також те, що позовні вимоги відносно визнання недійсним іпотечного договору укладеного 23 червня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] та скасування рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Татаринцевою Євгенією Анатоліївною від 15 червня 2016 року є похідними від вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу укладеного 14 червня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] , суд приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що поданий позов не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed