Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-24 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просила стягнути з останнього на свою користь заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі у розмірі 36011,45 грн за період часу з лютого 2019 року по лютий 2020 року, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 23108 грн, компенсацію за невикористані 150 днів відпустки у розмірі 23700 грн та моральну шкоду у розмірі 30000 грн. В обґрунтування позову зазначає, що з квітня 2003 року по 22 серпня 2019 року позивач працювала на посаді ведучого інженера у відповідача, та під час перебування у трудових відносинах з підприємством позивачу була нарахована, але не виплачена заробітна плата за період з лютого 2019 року по лютий 2020 року у розмірі 36011,45 грн. 22 серпня 2019 року позивач подала заяву про звільнення, відповідно до якої позивача мали звільнити 16 вересня 2019 року. Вказує, що починаючи з 16 вересня 2019 року позивача не ознайомили з наказом про звільнення, не виплатили заборгованість по заробітній платі, не повернули трудової книжки та не виплатили середній заробіток у зв`язку із затримкою виплати заборгованості по заробітній платі, а також не провели розрахунки по компенсації невикористаної відпустки за 150 днів. У зв`язку з тим, що відповідач не провів повний розрахунок при звільненні позивача, вважає, що з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в порядку ст. 117 КЗпП України, сума якого на день пред`явлення позову складає 23108 грн. Також позивач вважає, що йому належить до виплати компенсація за невикористану відпустку за період трудових відносин з відповідачем, яка складає 150 днів, у розмірі 23700 грн. Позивач зауважує, що діями відповідача йому спричинено моральну шкоду, яка полягає в порушенні сну, зміні фактичного укладу життя, позивач був вимушений шукати роботу, але у зв`язку з тим, що відповідач не повертає трудову книжку, позивач не може офіційно влаштуватись на роботу, чим порушуються її конституційні права. Виходячи з засад розумності, справедливості та об`єктивності, позивач вважає, що розмір завданої їй моральної шкоди становить 30000 грн. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 10 лютого 2020 року заяву представника позивача [PERSON] про звільнення позивача від сплати судового збору задоволено, звільнено позивача від сплати судового збору в розмірі 1681,60 грн за подання до суду позовної заяви про стягнення середнього заробітку за час затримки та моральної шкоди, відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 27 квітня 2020 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач зазначає, що дійсно має заборгованість перед позивачем, яка складається із заборгованості з виплати заробітної плати за період з лютого по вересень 2019 року у розмірі 19632 грн, нарахування середнього заробітку за період з вересня 2019 року по квітень 2020 року у розмірі 14161 грн, компенсація за невикористану відпустку у розмірі 15027 грн. Отже, розмір існуючої заборгованості відповідача перед позивачем значно менший, ніж заявлено позивачем у позовних вимогах. Крім того, розмір заборгованості, зазначений відповідачем, вже містить у собі компенсаційні нарахування у зв`язку з несвоєчасною виплатою, розраховані по квітень 2020 року. Також звертає увагу, що у зв`язку з невиплатою своєчасно нарахованих позивачу грошових коштів, відповідачем нараховується позивачу середній заробіток у повній відповідності до вимог чинного законодавства. Твердження позивача про нараховану, але не виплачену заробітну плату у розмірі 36011,45 грн є надуманими та не підтверджуються жодними доказами, позивачем не надано жодного доказу на підтвердження цих тверджень та цієї суми. Наголошує на тому, що розрахунок компенсації за невикористану відпустку на підставі даних нарахувань за два місяці (до того ж взятих довільно) не ґрунтується на жодних нормах чинного законодавства та не допускається, позивачем не наведено правового обґрунтування такого розрахунку. Натомість на вимогу суду відповідачем надано офіційну довідку, відповідно до якої сума за невикористану відпустку позивача становить 15027 грн. Вимога позивача про стягнення моральної шкоди жодним чином не обґрунтована, заявлений розмір моральної шкоди майже вдвічі перевищує розмір фактичної заборгованості по заробітній платі і майже дорівнює сумарному розміру заборгованості по заробітній платі дійсної фактичної заборгованості по заробітній платі разом з компенсаційними виплатами за несвоєчасний розрахунок. Вважає, що даний позов не підлягає задоволенню, оскільки є необґрунтованим, а доводи позивача, викладені у позові, є надуманими, не відповідають дійсності та не підтверджуються відповідними належними доказами, а тому просить відмовити в позові. У судове засідання представник позивача не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи чи про розгляд справи у його відсутність не подавав. Суд, дослідивши письмові докази, встановив наступні фактичні обставини. Позивач перебуває у трудових відносинах з відповідачем, займаючи посаду провідного інженера, та заборгованість останнього перед позивачем по заробітній платі станом на 24 квітня 2020 року згідно довідки відповідача складає: за лютий 2019 року - 2913 грн, за березень 2019 року - 2931,32 грн, за квітень 2019 року - 2790,90 грн, за травень 2019 року - 2093,17 грн, за червень 2019 року - 3027,88 грн, за липень 2019 року - 4509,78 грн, за серпень 2019 року - 3670,62 грн, за вересень 2019 року - 3170,78 грн, що разом становить 25107,45 грн (а.с.17, 66). З відомостей наданих Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області вбачається, що відповідачем за спірний період було нараховано позивачу наступний розмір заробітної плати: за лютий 2019 року - 4173 грн, за березень 2019 року - 4173 грн, за квітень 2019 року - 4173 грн, за травень 2019 року - 4173 грн, за червень 2019 року - 4173 грн, за липень 2019 року - 4509,78 грн, за серпень 2019 року - 4173 грн, за вересень 2019 року - 4731,43 грн, за жовтень 2019 року - 6866,86 грн, за листопад 2019 року - 4173 грн, за грудень 2019 року - 0,00 грн, за січень 2020 року - 1248,52 грн, за лютий 2020 року - 1248,52 грн, що разом становить 43643,11 грн (а.с.23,117). Відповідно до довідки Приватного акціонерного товариства «ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АГРЕГАТНИЙ ЗАВОД», сума невикористаної відпустки по особі [PERSON] складає 15027 грн (а.с.69). Відповідно до ст.94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу, яка згідно ст.115 вказаного Кодексу виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Судом враховуються роз`яснення викладені в п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», за яким задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Отже, судом встановлено, що заборгованість відповідача по заробітній платі перед позивачем за період з лютого 2019 року по лютий 2020 року складає 43643,11 грн. Належних та допустимих доказів того, що розмір компенсації невикористаної відпустки позивачу складає 23700 грн останньою суду не надано. Довідки про розмір заборгованості по заробітній платі надані відповідачем судом до уваги не приймаються, оскільки відображені в них відомості спростовуються дослідженими в судовому засіданні відомостями з Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області. Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З урахуванням предмету та підстави позову, суд дійшов висновку, що ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права позивача, характеру його порушення, наслідкам, спричиненим цим порушенням буде стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за період з лютого 2019 року по лютий 2020 року в межах пред`явлених позовних вимог, що складає 36011,45 грн та компенсації невикористаної відпустки у розмірі 15027 грн, що разом складає 51038,45 грн. Зазначену суму заробітної плати та компенсації невикористаної відпустки позивачу станом на час розгляду справи судом не виплачено, доказів протилежного відповідачем суду не надано. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 23108 грн суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідальність за затримку розрахунку, яка передбачена статтею 117 КЗпП України, настає у випадку невиплати належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу. Тобто, за положеннями статті 117 КЗпП України обов`язковими умовами для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум є обставини звільнення працівника та непроведення з ним розрахунку при звільненні. Частиною 4 ст. 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. В даному випадку судом враховуються висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 761/1812/16-ц. Позивач стверджує, що її повинно було бути звільнено з 16 вересня 2019 року. Проте, належних та допустимих доказів її звільнення нею суду не надано, а тому підстави покладення на роботодавця відповідальності за статтею 117 КЗпП України не виникли. Нормами закону не передбачено відповідальності роботодавця за затримку термінів виплати заробітної плати у вигляді сплати на користь працівника (що продовжує працювати на підприємстві) середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні. З довідок наданих відповідачем про нараховані позивачу доходи та відомостей з Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області вбачається, що позивачу продовжується нараховуватися заробітна плата після вересня 2019 року (а.с.23, 66-68, 117). Крім того, й сама позивач просила суд стягнути з відповідача нараховану, але не виплачену заробітну плату за період після (як вона зазначає) її звільнення, а саме з жовтня 2019 року по лютий 2020 року, що доводить ту обставину, що у вказаний період її не було звільнено. З огляду на викладене, позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 23108 грн задоволенню не підлягають. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди, суд виходить з наступного. Відповідно до статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини, крім випадків, встановлених законом. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування (стаття 23 ЦК України). Крім того, у частині 1 статті 237-1 КЗпП України визначено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. За пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Крім того, судом враховуються висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 682/1892/15-ц, відповідно до яких підставою для відшкодування моральної шкоди є факт порушення підприємством трудових прав працівника, а саме невиплата всіх належних сум, що змусило докладати додаткових зусиль для відновлення порушеного права, внаслідок чого в житті працівника відбулися вимушені зміни негативного характеру. Отже, суд виходить з того, що сам факт порушення прав позивача щодо своєчасного отримання заробітної плати за виконану ним роботу, свідчить про перенесені останнім моральні страждання, оскільки позивач об`єктивно був вимушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя. З урахуванням характеру страждань, їх обсягу, тривалості, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості суд вважає, що розміром грошового відшкодування моральної шкоди необхідним, достатнім, розумним і справедливим за наведених обставин, є 2000 гривень, а тому позовні вимоги слід в даній частині задовольнити частково. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Розподіляючи судові витрати судом враховується наступне. Згідно зі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог; інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позивач звільнена від сплати судового збору з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 840,80 грн.

Outcome: partial