Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-15 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вона є власником житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що розташований за адресою : [ADDRESS] , який належить їй на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Другою Синельниківською державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області 07.08.2020 року за реєстровим № 2-1203. На даний час в даному житловому будинку згідно Довідки, виданої виконавчим комітетом Роздорської селищної ради Синельниківського району Дніпропетровської області від 17.11.2020 року за № 1307, зареєстрований її брат - [PERSON] , [INFO] , з 22 квітня 1999 року. Однак [PERSON] не проживає в житловому будинку понад один рік про що складено Акт про проживаючих осіб в житловому будинку №20 від 23.11.2020 року. Комунальні служби, що надають послуги їй по утриманню житлового будинку в своїх розрахунках (квитанціях) вказують кількість мешканців - 1 особа, та нараховують по своїм тарифам відповідні розміри грошових коштів, які вона має сплатити таким службам за надані їй послуги. Позивач не бажає сплачувати комунальні платежі за Відповідача, оскільки він не проживає в житловому будинку, та наявність реєстрації Відповідача в даному житловому будинку, змушує її сплачувати за нього. Особистих речей відповідача в житловому будинку не має і взагалі житловим будинком він не цікавиться. Перешкод в користуванні житловим будинком ні вона, ні інші члени сім`ї відповідачу не чинили. Факт реєстрації відповідача порушує її право на вільне розпорядження і користування майном, а саме на даний час позивач хоче продати даний житловий будинок. Позивач неодноразово, усно вимагала звільнити житловий будинок, оскільки на даний час вона має намір його продати, але не може до сих пір цього зробити через реєстрацію відповідача. Добровільно звільнити житловий будинок відповідач не бажає, у зв`язку з чим вона змушена звернутися до суду. За змістом ч.1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Тому, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном шляхом визнання особи такою, що втратила право користуватися житловим приміщенням є належним способом захисту її порушених прав. Враховуючи вищенаведене, позивач вважає, що [PERSON] втратив право користування житловим будинком, що розташований за адресою : [ADDRESS] , у зв`язку з тривалою, понад один рік без поважної причини відсутністю за місцем реєстрації, крім того не сплачує за комунальні послуги, не несе інших витрат по його утриманню житлового будинку, а тому вона, як власник житлового будинку звернулася до суду з даною позовною заявою, оскільки відповідач створює їй перешкоди у здійсненні права користування і розпорядження своїм майном. У зв`язку з цим, позивач просить визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим будиноком за адресою: [ADDRESS] . Також просила стягнути з відповідаача судові витрати. Позивач до початку судового засідання надала заяву про розгляд справи у її відсутність. Позовні вимоги підтримала повністю та просила їх задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач в судове засідання не з`явився по невідомій суду причині, хоча про день та час судового розгляду був належним чином повідомлений, що підтверджується оголошенням про виклик до суду на офіційному веб-порталі судової влади України. Згідно ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов : відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З урахуванням згоди позивача, суд вважає за необхідне розглянути справу на підставі наявних в ній доказів та винести заочне рішення. Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, дійшов наступного висновку. Згідно копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 07.08.2020 року, [PERSON] отримала спадщину після смерті матері - [PERSON] , яка померла [INFO] . Спадщина складається з житлового будинку [ADDRESS] . Дане свідоцтво зареєстровано в реєстрі за № 2-1203. Згідно Витягу з реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 07.08.2020 року, житловий будинок, розташований за адресою : [ADDRESS] , зареєстрований на праві приватної власності за [PERSON] . Відповідно довідки виконавчого комітету Роздорської селищної ради № 1307 від 17.11.2020 року, [PERSON] дійсно зареєстрований за адресою : [ADDRESS] , але не мешкає. З Акту обстеження факту проживання в житловому будинку від 23.11.2020 року вбачається, що [PERSON] , 1970 року народження, дійсно зареєстрований за адресою : [ADDRESS] , але фактично не мешкає і ніколи не мешкав за даною адресою. Згідно копії домової книги, [PERSON] зареєстрований за адресою : [ADDRESS] , з 22.04.1999 року. Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ст.17 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Згідно ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно ст.321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений або обмежений в здійсненні права власності. Згідно ч.1 ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Згідно ст.405 ч.2 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З норми ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» випливає, що зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про позбавлення права користування житловим приміщенням. Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст..7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим таку вимогу, як позбавлення права користування житловим приміщенням. Із вищевикладеного вбачається, що відповідач являється членом сім`ї позивачки, дійсно за адресою : [ADDRESS] не проживав та не проживає на даний час, що підтверджено актом обстеження факту проживання та довідкою виконавчого комітету, що створює перешкоди у здійсненні позивачем її права користування та розпоряджання належним їй майном, тому, суд, дослідивши матеріали справи, вважає наявність фактів, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, встановленими, а тому позовні вимиги підлягають задоволенню. Крім того, відповідно до ч.1,2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у разі задоволення позову - на відповідача, а тому суд вважає необхідним здійснити стягнення з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 840 грн. 80 коп.. На підставі викладеного та ст.41 Конституції України, ст.ст.319,321,405 ЦК України, ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»,

Outcome: approved