Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-13 00:00:00

Позивач звернулася до суду з даною позовною заявою на обґрунтування вказавши, що 22.03.2004 року вона придбала у відповідача [PERSON] автомобіль VOLKSWAGEN LT 40, 1992 року випуску, за ціною 3500 доларів США. На підтвердження даного правочину 22 березня 2004 року вони оформили розписку, яка була власноручно написана відповідачем, та довіреність, що була посвідчена приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу [PERSON] того ж числа, якою відповідач уповноважив, зокрема, позивача користуватися та розпоряджатися вказаним автомобілем з правом продажу, обміну, оренди, застави, передачі у безстрокове користування тощо. Вважає, що відносини між нею та [PERSON] щодо вказаного автомобіля мали б встановлюватися за правилами, які встановлені для договору купівлі-продажу, згідно з яким одна сторона (продавець) продає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Враховуючи наведене, вважає, що у даному випадку сторони домовилися щодо усіх істотних умов саме договору купівлі-продажу, відтак, він є укладеним та відбулось повне виконання його умов: відповідач на підставі довіреності передав їй у власність спірний автомобіль, а вона (позивач) повністю сплатила обумовлену вартість автомобіля. У позові [PERSON] також зазначила, що вони з відповідачем фактично уклали договір купівлі-продажу автомобіля і він, відповідно до\~ст. 220 ЦК України,\~є дійсним. У березні 2016 року їй стало відомо, що державним виконавцем Корольовського відділу ДВС Житомирського МУЮ 16.08.2012 року накладено обмеження на проведення реєстраційних дій відносно зазначеного автотранспортного засобу, а з 13.10.2015 року спірний автомобіль оголошено у розшук. Вважає, що не зняття продавцем автомобіля з обліку та не проведення нотаріального посвідчення договору його купівлі-продажу у відповідності до взаємної домовленості сторін позбавляє покупця (позивача) можливості вільно розпоряджатись придбаним нею майном, а отже порушує її право власності. Просить суд визнати договір купівлі-продажу від 22 березня 2004 року транспортного засобу VOLKSWAGEN LT 40, 1992 року випуску, реєстраційний номер 08215ВВ, шасі (кузов, рама, коляска) №WV2ZZZ21ZNH009464; визнати за нею право власності на зазначений автомобіль. У судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав, надав пояснення аналогічні до викладених у позовній заяві. Відповідач у попередньому судовому засідані позов визнав у повному обсязі, про що свідчить також заява останнього (а.с. 59); пояснив, що це з його причини спірний автотранспортний засіб не зареєстрований у відповідних органах як того потребує діюче законодавство. У судове засідання, призначене на 14.09.2016 року, відповідач не з'явився, подав через канцелярію суду заяву про розгляд справи за його відсутності (а.с. 68). Вислухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до наступного. У відповідності з ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 22 березня 2004 року відповідач [PERSON] видав довіреність на ім'я [PERSON] та відповідача [PERSON], якою уповноважив [PERSON] тільки керувати, а [PERSON] керувати, а також розпоряджатися автомобілем VOLKSWAGEN LT 40, 1992 року випуску, реєстраційний номер 08215ВВ, шасі (кузов, рама, коляска) №WV2ZZZ21ZNH009464, з правами продажу, обміну, оренди, укладення договору безоплатного користування тощо, без договорів дарування. Довіреність видана без встановленого строку дії і зберігає чинність до припинення її дії. Нотаріальне посвідчення довіреності здійснено 22 березня 2004 року приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу [PERSON], зареєстровано в реєстрі за №1214 (а.с. 7). Як вбачається з зазначеної вище довіреності, відповідач [PERSON] є власником транспортного засобу\~автомобіля VOLKSWAGEN LT 40, 1992 року випуску, реєстраційний №08215ВВ, шасі (кузов, рама, коляска) №WV2ZZZ21ZNH009464, на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу ІОВ №002006, виданого Житомирським ОРЕВ УДАІ 16 серпня 2003 року (а.с. 6). Суду зазначений документ як в копії, так і в оригіналі надано не було. З розписки, написаної власноруч [PERSON], оригінал якої було досліджено під час судового засідання, вбачається, що відповідач передає у власність [PERSON] транспортний засіб VOLKSWAGEN LT 40, 1992 року випуску, реєстраційний номер 08215ВВ, шасі (кузов, рама, коляска) №WV2ZZZ21ZNH009464; також підтверджував факт отримання від позивача грошових коштів у сумі 3500 (три тисячі п'ятсот) доларів США; зобов'язався зняти автомобіль з обліку до 01.05.2004 року та оформити договір нотаріально (а.с. 5). Згідно ч. 2 ст. 218 ЦК України якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним. Відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Як в першому випадку, так і в другому, закон передбачає визнання договору дійсним за умови вчинення сторонами дій, спрямованих на повне або часткове виконання договору. Однак, на підставі ч. 2 ст. 220 ЦК України не може бути визнано дійсним договір купівлі-продажу автомобіля, так як відповідно до закону він не підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню. Відповідно до ст. 244 ЦК України на підставі довіреності здійснюється представництво. Довіреність є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Згідно зі ст. ст. 238, 244 ЦК України довіреність не є правовим оформленням переходу права власності, а тому згідно довіреності від 22.03.2004 року до позивача не перейшло право власності на автомобіль, оскільки видачу довіреності без укладення договору купівлі-продажу не можна вважати договором, що укладений відповідно до закону та допускає перехід права власності на автомобіль. Статтями 638-640 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Законодавством встановлено спеціальний порядок купівлі - продажу транспортних засобів та їх державної реєстрації на власників. Відповідно до ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Правилами статті 19 Закону України «Про автомобільний транспорт» та статті 34 Закону України «Про дорожній рух» передбачено державну реєстрацію транспортних засобів порядок здійснення якої визначає Кабінет Міністрів України. Відповідно до Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року № 1388, на території України діє єдина процедура державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів та інших транспортних засобів, оформлення та видачі реєстраційних документів і номерних знаків і цей Порядок є обов'язковим для всіх юридичних та фізичних осіб, які є власниками транспортних засобів, виробляють чи експлуатують їх. Отже, як вбачається з наведених вище положень закону в Україні діє спеціальний порядок купівлі-продажу транспортного засобу, який передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) і т.і. Наданими сторонами доказами підтверджується лише факт наявності між сторонами попередньої домовленості щодо купівлі-продажу автомобіля належного відповідачу, яка закріплена сторонами шляхом сплати позивачем відповідачу узгодженої вартості автомобіля, та отримання його в користування до укладення договору. Оскільки інших передбачених законом дій сторонами не вчинено, відсутні підтвердження укладення договору в письмовій формі з узгодженням всіх істотних умов, фактичної передачі автомобіля не відбулося, і він залишається зареєстрованим за відповідачем, даний договір є не укладеним, а право власності позивачем не набуто. Оскільки даний договір є не укладеним, а автомобіль фактично, у встановленому законом порядку, не передавався відповідачем позивачу, вчинені сторонами дії не можуть створювати для них прав та обов'язків, які виникають як наслідок вчинення договору купівлі-продажу. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з положеннями ст. 392 ЦК України, позов про визнання права власності може бути заявлений власником до особи, яка оспорює або не визнає таке право, а також у разі втрати документа, який засвідчує його право власності. Зі змісту даної норми закону вбачається, що положеннями даної норми не породжують, а лише підтверджує наявне в особи право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо інша особа не визнає, заперечує або оспорює наявне в неї право власності, а також у разі втрати нею документа, який посвідчує її право власності. Беручи до уваги вище викладене, та зважаючи на те, що право власності у позивача на спірний автомобіль у передбаченому законом порядку не виникло, право власності за останнім не може бути визнано на підставі рішення суду, а відповідно заявлений позов задоволений. На підставі ст. ст.\~218,\~220,\~238, 244, 328, 334, 392, 638-640, 655 ЦК України,

Outcome: dismissed