Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-10 00:00:00

Позивач звернулася до суду з зазначеним\~позовом і\~свої вимоги\~є тим,\~що ТОВ «Редакція газети «Путивльські відомості» у черговому випуску громадянсько-політичної газети «Путивльські відомості» №19 (10170) від 7 травня 2021 року було надруковано статтю «На сесії міськради розглянули скаргу з етики депутата». Оскільки, на думку позивача, інформація у вказаній статті є неправдивою, провокуючою, надуманою, вона просить визнати недостовірну інформацію, викладену у статті «На сесії міськради розглянули скаргу з етики депутата» випуск №19 (10170) від 7 травня 2021 року, а також зобов`язати ТОВ «Редакція газети «Путивльські відомості» спростувати недостовірну інформацію, викладену у статті «На сесії міськради розглянули скаргу з етики депутата» випуск №19 (10170) від 7 травня 2021 року, а саме - вислів «Одна з відвідувачів брала інтерв`ю у мого сусіда і розказувала, що я її домагаюсь, прошу, щоб вона стала моєю дружиною», шляхом публікації в громадсько-політичній газеті «Путивльські відомості» виправдувальної статті з цитуванням резолютивної частини рішення суду, яким задоволено (в тому числі частково) даний позов, протягом десяти календарних днів з моменту набрання таким рішенням суду чинності. Представником відповідача подано відзив на позовну заяву, в якому позов він не визнє, та зазначає, що позивачем не доведено факту того, що поширена у статті «На сесії міськради розглянули скаргу з етики депутата» випуск газети «Путивльські відомості» №19 (10170) від 7 травня 2021 року, є недостовірною. Крім того, вказує, що підставою для публікації даної статті стала заява [PERSON] щодо неетичної поведінки одного з депутатів Путивльської міської ради, яка була озвучена на засіданні чергової сесії Путивльської міської ради, відео якого в подальшому було опубліковане на сайті «Youtube.com». Також, текст статті містить пряму мову голови міської ради, який озвучував вищевказану скаргу, тобто дослівно відтворена в публікації. Крім того, позивач є депутатом Путивльської міської ради, тобто публічною особою, яка може зазнати громадської критики з приводу виконання своїх функцій (а.с.18-21). Представником позивача подано відповідь на відзив на позовну заяву, в якій вона зазначає, що саме на відповідача покладається обов`язок щодо переконання у достовірності поширеної ним інформації, а у разі відсутності таких доказів відповідач, на її думку, мав утриматись від її поширення, а також - обов`язок щодо надання суду доказів достовірності вказаної інформації. Крім того, не зважаючи, що джерелом даної інформації є виступ міського голови, відповідач був зобов`язаний перевірити цю інформацію на предмет достовірності (а.с.33-35). Представником відповідача подано заперечення на відповідь на відзив, в якому він зазначає, що позивач не довела належними доказами недостовірність інформації, яка міститься у статті, і не довела факту порушення такою інформацією її прав та інтересів, які підлягають захисту. Крім того, фізична особа, яка поширює інформацію, отриману з офіційних джерел (інформація органів державної влади, органів місцевого самоврядування, звіти, стенограми тощо), не зобов`язана перевіряти її достовірність та не несе відповідальності в разі її спростування. Також зазначив, що вказана у статті інформація відповідає подіям, які відбувались на засіданні чергової сесії Путивльської міської ради, є прямою мовою голови Путивльської міської ради Гаврильчука К.М. та відповідає змісту скарги [PERSON] , тобто є достовірною (а.с.39-43). Представником позивача надано пояснення, в яких зазначено, що представник відповідача посилається на постанови Верховного суду України, які, на її думку, винесені не в тотожних правовідносинах, тому висновки, викладені в них, не можуть застосовуватись до спірних правовідносин. Також, зазначено, що джерелом інформації для даної статті є саме скарга та вислів [PERSON] , які не є офіційним джерелом інформації, тому відповідальність за оприлюднення такої інформації несе журналіст та редакція газети. Крім того, відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження факту, що позивач дійсно брала інтерв`ю у сусідів [PERSON] , говорила, що останній її «домагався» та «просила стати його дружиною» (а.с.56-57). Заслухавши представника позивача, яка позов підтримала, представників відповідача, які позовні вимоги не визнали, дослідивши докази, наявні у матеріалах справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає, зважаючи на таке. Судом встановлено, що у газеті «Путивльські відомості» №19 за 2021 рік опубліковано статтю під назвою «На сесії міськради розглянули скаргу з етики депутата», в якій повідомляється про те, що від мешканця Сумського району до Путивльської міської ради надійшла скарга на неетичну поведінку щодо нього з боку депутата Путивльської міської ради [PERSON] , та наведено цитату з зазначеної скарги «Одна з відвідувачів брала інтерв`ю у мого сусіда і розказувала, що я її домагаюсь, прошу, щоб вона стала моєю дружиною» (а.с.11). На адвокатський запит адвоката Брухна В.С. №2906 від 29 червня 2021 року було надано копію скарги [PERSON] на ім`я голови Путивльської міської ради Гаврильчука К. на бездіяльність посадової особи, з якої вбачається, що [PERSON] просить допомогти в усуненні порушення його прав на на доступ до запитуваної ним від Путивльського фахового коледжу Сумського НАУ інформації щодо затвердженого штатного розпису Путивльського фахового коледжу Сумського НАУ станом на 1 січня 2020 року та розмірів посадових окладів, надбавок, премій та компенсацій, нарахованих директору, заступникам директора, керівникам відділів та відділень Путивльського фахового коледжу Сумського НАУ у грудні 2020 року, а також - здійснити депутатами Путивльської міської ради контроль за забезпеченням належного доступу до запитуваної публічної інформації (а.с.22-26). Крім того, було надано копію скарги [PERSON] , де, серед іншого, також зазначено, що «Одна з відвідувачів брала інтерв`ю у мого сусіда і розказувала, що я її домагаюсь, прошу, щоб вона стала моєю дружиною» (а.с.44-48). Як вбачається із аудіозапису чергової сесії Путивльської міської ради №8, частина якого була досліджена у судовому засіданні, голова Путивльської міської ради Гаврильчук К.М. зачитав дослівно скаргу [PERSON] (а.с.16). Згідно зі ст.10 Конвенції і ч.ч.2,3 ст.34 Конституції України кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб. Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. При цьому обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. В параграфах 40-42 рішення у справі «Українська Прес-Група» проти України» від 29 березня 2005 року Європейський Суд з прав людини зазначив, що журналістська свобода передбачає використання висловлювань, деякою мірою перебільшених або навіть провокаційних. При дотриманні умов параграфа 2 статті 10 Конвенції право вільно передавати інформацію поширюється не лише на «інформацію» та «ідеї», які сприймаються сприятливо або вважаються необразливими чи нейтральними, але й такі, які ображають, шокують чи викликають стурбованість. Такі є вимоги плюралізму, толерантності і лібералізму, без яких немає «демократичного суспільства» (рішення у справі Lingens v. Austria, стор. 28, параграф 46). Відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Отже, у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевіряти таку інформацію та надавати відповідь, проте під час перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, зазначена обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації. Оспорювана позивачем інформація не може вважатися недостовірною або відомостями, які порочать честь, гідність та ділову репутацію позивача, оскільки у цьому випадку має місце реалізація відповідачем конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації (постанова Верховного Суду від 21 березня 2019 року у справі № 727/5418/17) Така правова позиція підтверджується рішенням ЄСПЛ у справі від 31 березня 2011 року «Сірик проти України» (Siryk v. Ukraine). Оскільки відповідно до ст.ст.34,40 Конституції України усі громадяни мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк, то викладення у таких листах, заявах, скаргах відомостей особою, на думку якої, посадовими чи службовими особами цих органів при виконанні функціональних обов`язків порушено її право, не може вважатись поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди інтересам цих осіб. Викладення у листах, заявах, скаргах до правоохоронного органу завідомо неправдивих відомостей тягне за собою відповідальність, передбачену чинним законодавством України (Рішення Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року в справі № 8-рп/2003). Відповідно до ч.2,4 ст.13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Право на свободу вираження поглядів включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання держави і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може бути предметом таких формальностей, умов, обмежень або санкцій, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського спокою, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду. Пункт 2 статті 10 Конвенції дає можливість захищати репутацію інших осіб, тобто всіх людей, і цей захист поширюється і на політиків також, навіть коли вони не виступають як приватні особи; але в цьому разі вимоги такого захисту мають розглядатися у зв`язку з інтересами відкритого обговорення політичних питань. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (справа від 06 жовтня 2015 року «Карпюк та інші проти України» (Karpyuk and others v. Ukraine). Преса відіграє істотну роль у демократичному суспільстві. І хоча вона не може переступати певні межі, зокрема, щодо репутації, прав інших осіб і необхідності запобігання розголошенню конфіденційної інформації, однак її обов`язком є передавати у спосіб, сумісний із її обов`язками та відповідальністю, інформацію та ідеї з усіх питань суспільного інтересу, включно з тими, що стосуються правосуддя. Не тільки на неї покладається завдання передавати таку інформацію та ідеї; громадськість також має право їх отримувати. Стаття 10 Конвенції захищає не лише суть висвітлених ідей та інформації, але також і форму, в якій вони надаються. Журналістська свобода також включає можливість перебільшень або навіть провокацій. Пункт 2 статті 10 Конвенції майже не надає можливостей для обмеження свободи вираження поглядів, коли йдеться про виступи політиків або про питання, які становлять суспільний інтерес. Крім того, межа допустимої критики щодо такої публічної особи як політик є ширшою, ніж щодо приватної особи. На відміну від останнього, перший неминуче та свідомо йде на те, щоб усі його слова та вчинки були об`єктом пильної уваги з боку журналістів та широкого загалу, тому має виявляти більшу толерантність (справа «Газета «Україна центр» проти України» від 15 липня 2010 року (Gazeta Ukraine-tsentr v. Ukraine)). Оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку з цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи або органу державної влади є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Зазначені особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Аналогічний правовий висновок сформульований у постановах Верховного Суду: від 14 лютого 2018 року у справі № 646/1266/16-ц; від 27 березня 2019 року у справі №344/16715/15-ц, від 3 квітня 2019 року у справі №127/24530/16-ц. Новини, які базуються на інтерв`ю або відтворенні висловлювань інших осіб, незалежно від того, чи вони були змінені, чи ні, є одним з найважливіших способів інформування громадськості. (рішення ЄСПЛ від 15 липня 2010 року (заява № 16695/04) у справі «Газета «Україна-центр» проти України» (Gazeta Ukraina-Tsentr v. Ukraine) Таким чином, у газеті «Путивльські відомості» №19 за 2021 рік опубліковано статтю під назвою «На сесії міськради розглянули скаргу з етики депутата», в якій повідомляється про те, що від мешканця Сумського району до Путивльської міської ради надійшла скарга на неетичну поведінку щодо нього з боку депутата Путивльської міської ради, яка розглянута на сесії, та наведено цитату з зазначеної скарги. Як пояснила представник відповідача, працівника ТОВ «Редакція газети «Путивльські відомості» було запрошено на сесію Путивльської міської ради, на засіданні якої міським головою було оголошено зазначену скаргу, що була спрямована на розгляд комісії з депутатської етики та моралі. Як убачається зі змісту самої скарги, її автор повідомляє, що у зв`язку з направленням ним запиту на отримання публічної інформації на нього було вчинено тиск, поряд з іншими особами, депутатом Путивльської міської ради Бутовою О.О., зокрема, - і шляхом повідомлення нею його сусіду компрометуючих його відомостей. Відповідач же опублікував інформацію з приводу надходження до органу місцевого самоврядування скарги на дії депутата цього органу, навівши цитату з тексту скарги. Отже, скаржник скористався своїм конституційним правом на звернення зі скаргою до органу місцевого самоврядування щодо дій його депутата, і саме до компетенції цього органу місцевого самоврядування віднесено розгляд скарг на дії депутатів, що входять до його складу. Тобто викладення у такій скарзі інформації, навіть якщо у процесі з`ясування питання щодо її достовірності вона б не знайшла свого підтвердження, не можна було б розцінювати як поширення недостовірної інформації. Крім того, слід зауважити, що за змістом Рішення Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року в справі № 8-рп/2003, за викладення у листах, заявах, скаргах до відповідного органу завідомо неправдивих відомостей відповідальність, передбачену чинним законодавством України, несе безпосередньо особа, яка звернулася з листом, заявою чи скаргою. Чи розглянута скарга [PERSON] на дії депутата місцевої ради Бутової О.О., сторонам не відомо. З огляду на те, що відповідачем опубліковано інформацію про засідання сесії місцевої ради, яке, дійсно, мало місце, та про одне з питань, розглянутих на цьому засіданні, зокрема, - щодо скарги [PERSON] , що також мало місце, зміст скарги було оголошено міським головою, що підтверджується звукозаписом, дослідженим у судовому засіданні, суд не вбачає підстав для задоволення позову, враховуючи і те, що позивачем не доведено, що [PERSON] , звертаючись зі скаргою до місцевої ради, переслідував мету поширити інформацію про депутата [PERSON] , як стверджує остання, недостовірну, а не мету реалізувати своє право, передбачене ст.40 Конституції України, з метою захисту власних прав.

Outcome: dismissed