Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-03 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON], в якому просить визнати його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме будинком №67 по вулиці Преображенська (колишня Ленінградська) у смт.Знамянка Друга Кіровоградської області у звязку з переїздом на інше місце проживання. Вимоги обґрунтувала тим, що є власником житлового будинку №67 по вулиці Преображенська (Ленінградська) у смт. Знамянка Друга Кіровоградської області. 26 лютого 2013 року вона вкотре за вказаною адресою зареєструвала [PERSON], оскільки на той час вони проживали спільно як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу, при цьому спільне проживання то припиняли, то згодом відновлювали. У жовтні 2015 році сімейні стосунки між ними припинилися остаточно, відповідач переїхав на постійне місце проживання до іншої жінки по вулиці Чехова, 18 в місті Знамянка Кіровоградської області, і з того часу у її будинку не зявляється, при цьому у добровільному порядку знятися з реєстраційного обліку не бажає. Реєстрація [PERSON] у її домоволодінні є перешкодою для оформлення субсидії, тож вона вимушена звернутися до суду з даною позовною заявою. Позивач у судове засідання не з'явилася, надала заяву, в якій просить суд позов задовольнити та справу розглянути за її відсутності, не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач до суду не з'явився, про дату, місце та час розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності до суду не надійшло. З огляду на зазначене, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, проти чого не заперечує у своїй заяві позивач. Ненадання відповідачем доказів в обґрунтування своїх можливих заперечень проти позову з причини ухилення від участі в судовому засіданні, дає суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем, що відповідає положенням ч.1 ст.224 ЦПК України. Суд, дослідивши у судовому засіданні матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 18 квітня 2005 року, витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, позивач є власником житлового будинку №67 по вулиці Преображенська (Ленінградська) у смт. Знамянка Друга Кіровоградської області (а.с. 6-7). Розпорядженням селищного голови смт. Знам'янка Друга від 19 лютого 2016 року «Про перейменування вулиць», вулицю Ленінградська в смт. Знам'янка Друга перейменовано на вулицю Преображенська. Витяг з домової книги, довідка Знамянського РС УДМС в Кіровоградській області та довідка виконавчого комітету Знамянської Другої селищної ради №365 від 06 червня 2016 рокусвідчать про те, що відповідач дійсно зареєстрований по вулиці Преображенська (Ленінградська), 67 у смт.Знамянка Друга Кіровоградської області, але за місцем реєстрації не проживає з 01 жовтня 2015 року по теперішній час (а.с.10). Актом про не проживання від 06 червня 2016 року, складеним вуличним комітетом №10 відзначено, що відповідач [PERSON] у будинку №67 по вулиці Преображенська (Ленінградська) у смт. Знамянка Кіровоградської області не проживає з 01 жовтня 2015 року (а.с.11). З листа та висновку Знам'янського відділу поліції ГУНП в Кіровоградській області від 27 травня 2016 року вбачається, що позивач зверталася до відділу поліції про те, що її колишній співмешканець [PERSON] не бажає у добровільному порядку знятися з реєстраційного обліку у її помешканні, хоч 04 квітня 2016 року власноруч написав розписку в якій зобов'язався знятися з реєстрації протягом неділі. З даного приводу [PERSON] рекомендовано звернутися до суду. Будь-яких суперечок щодо створення перешкод відповідачу у користуванні спірним будинком зі сторони позивача, не виявлено. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.\~ Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч.1 ст.156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири), член його сімї вправі вселити в займане ним жиле приміщення інших членів сімї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. При цьому положенням ч. 4 цієї статті встановлено, що припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.\~ У розумінні положень ст. 64 ЖК України, до членів сімї належать дружина, діти, батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач і члени його сім'ї. Статтею 47 Конституції України закріплено право кожного громадянина України на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною 2 ст.405 ЦК України передбачено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Обставин, які б свідчили, що позивач або будь-які інші особи коли-небудь перешкоджали та в цей час перешкоджають відповідачу у користуванні будинком, або що з цього питання він звертався до суду чи до правоохоронних органів, судом не встановлено, як і доказів того, що відповідач відсутній за місцем реєстрації з поважних причин. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що [PERSON] втратив право на користування належним позивачу на праві власності житловим приміщенням розташованим за адресою: вулиця Преображенська (Ленінградська), 67 у смт. Знамянка Друга Кіровоградської області, внаслідок його відсутності у ньому, тобто за місцем реєстрації, понад один рік. З огляду на те, що позивач не ініціює питання розподілу судових витрат, суд вважає за можливе залишити їх по фактично понесеним позивачем. На підставі викладеного, ст.ст.41,47 Конституції України, ст.ст.317, 319, 391, 405 ЦК України,\~ ст.ст. 64, 72, 156 ЖК України та

Outcome: approved