Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-05 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], в якому зазначила, що вона є власником 42/100 часток домоволодіння №5 по вул. Чкалова в м. Миколаєві на підставі рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 05.11.2007 р. 300/100 часток домоволодіння №5 по вул. Чкалова в м. Миколаєві належить [PERSON], 28/100 [PERSON] та [PERSON] Позивач вказує, що вона володіє більшою часткою ніж [PERSON], але з вини останньої продовжує користуватися 31/100 часткою домоволодіння, оскільки [PERSON], починаючи з 1997 р. самочинно захопила площу та побудувала будинок, житловою площею 88,5 кв.м, загальною площею 126 кв. м. Вказаний житловий будинок було виділено в окрему адресу: вул. Чкалова, 5-А в м. Миколаєві, без подвір*я та окремого в*їзду, без комунікацій. Відповідно до експертного висновку №525-526 судово-будівельної експертизи, складеного 26.07.2012 р., [PERSON] на праві приватної власності належить дві вигрібні ями №13 та №16, в той час як вигрібна яма №2 обслуговує будинок позивача. Позивач вважає, що спільне володіння і користування вигрібною ямою №2 є неможливим, оскільки вона з 1974 року утримує її за власні кошти і тільки в її будинок проведені труби з 1974 року. Вона не згодна з тим, що всі співвласники домоволодіння мають відповідні частки у спірній споруді. Розділ в натурі вказаної споруди неможливий, частки відповідачів є незначними, так само як і частки в колодязі для лічильника води та вбиральні Х, яка будувалася її чоловіком для сім*ї. Оціночна вартість спірних споруд відповідно до експертного висновку №525-526 судово-будівельної експертизи від 26.07.2012 р. складає: 30/100 частки колодязя для лічильників №14 513 грн.; 30/100 частки вбиральні літ. Х 274 грн.; 30/100 частки вигрібної ями №2 510 грн., а всього 1297 грн. 50 коп. Позивач просила внести на депозитний рахунок суду вартість частки в сумі 2507 грн. 70 коп.; припинити право володіння та користування [PERSON] на 30/100 частки колодязя для лічильників №14, на 30/100 частки вбиральні літ. Х, на 30/100 частки вигрібної ями №2; припинити право володіння та користування [PERSON] та [PERSON] на 28/100 частки колодязя для лічильників №14, на 28/100 частки вбиральні літ. Х, на 28/100 частки вигрібної ями №2; визначити [PERSON] компенсацію у грошовій сумі 1297 грн. 50 коп. за 30/100 частки колодязя для лічильників №14, за 30/100 частки вбиральні літ. Х, за 30/100 частки вигрібної ями №2; визначити [PERSON] та [PERSON] компенсацію у грошовій сумі 1210 грн. 20 коп. за 28/100 частки колодязя для лічильників №14, за 28/100 частки вбиральні літ. Х, за 28/100 частки вигрібної ями №2; визнати за нею право на колодязь для лічильників №14, вбиральню літ. Х, вигрібну яму №2. Збільшивши позовні вимоги, позивач просила встановити для неї земельний сервітут на право користування земельною ділянкою, що перебуває в особистому користування [PERSON] та знаходиться під вбиральнею літ. Х (на плані земельної ділянки в техпаспорті від 25.05.2011 р.), під зливною ямою №2 (на плані земельної ділянки в техпаспорті від 25.05.2011 р.) та по 30 см з кожної сторони зливної ями. Неодноразово уточнюючи позовні вимоги (заява про збільшення позовних вимог від 24.06.2014 р., 22.07.2014 р., 30.04.2015 р.), позивач остаточно просила припинити право загального користування та розпорядження [PERSON] на 30/100 часток колодязя для лічильника №14, на 30/100 часток вбиральні літ. Х, 30/100 часток вигрібної ями №2 з компенсацією ринкової вартості по технічному паспорту; припинити право загального користування та розпорядження [PERSON] та [PERSON] на 28/100 часток колодязя для лічильника №14, 28/100 часток вбиральні літ. Х, 28/100 часток вигрібної ями №2 з компенсацією ринкової вартості згідно технічного паспорту; визнати за нею право особистого користування та розпорядження водяним колодязем для лічильника №14, вбиральнею літ. Х, вигрібною ямою №2; встановити постійний та безоплатний сервітут для [PERSON] для обслуговування вигрібної ями №2 (30, 31, 17, 34, 35, 33, якими вказані точки межі земельної ділянки, на плані Додаток №1 експертизи зазначені зеленим кольором), для права проходу до туалету літ. «Х» (36, 37?38, 16, якими вказані точки межі земельної ділянки на плані Додаток №1 експертизи зазначені зеленим кольором). В судовому засіданні позивач підтримала уточнені позовні вимоги, наполягала на їх задоволенні, посилаючись на те, що тільки їй належать спірні об*єкти і тільки вона користується ними. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, пояснив, що колодязь для лічильників, вбиральна літ. Х, вигрібна яма №2 перебувають в загальному користуванні всіх співвласників, проте [PERSON] не дозволяє користуватися колодязем та вигрібною ямою, вважаючи, що ці об*єкти належать тільки їй. Вигрібна яма №2 загального користування розташована на ділянці, що виділена [PERSON] Вигрібна яма, що перебуває в користуванні [PERSON], має об*єм лише два куби, тому через невеликий об*єм, а також через відсутність міської каналізації, є потреба використовувати вигрібну яму №2. Аналогічна ситуація склалася і з вбиральнею літ. Х: в будинку каналізаційні труби розташовані горизонтально, тому часто засорюються, через що виникає потреба в користуванні вбиральнею, яка розташована на подвір*ї. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні також не визнала позовні вимоги [PERSON], посилаючись на наявність горизонтальної каналізації в її будинку, яка швидко забивається, та зливну яму об*ємом лише 1,5 м куб. Зазначила, що вона не перешкоджає позивачці користуватися спірними об*єктами, яка має до них вільний доступ. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні не була присутньою, надавши заяву про розгляд справи без її участі. Суд, заслухавши сторони, експерта [PERSON], дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Згідно зі ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володінн, користуваня та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. Відповідно до статті 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сімї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Для припинення права співвласника на частку у майні, що належить йому на праві спільної часткової власності, достатньо однієї з чотирьох передбачених у ч. 1 ст. 365 ЦК України підстав за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім*ї. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Судом встановлено, що сторони є співвласниками домоволодіння з господарськими будівлями і спорудами, розташованого в м. Миколаєві, вул. Чкалова, 5. Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 05.11.2007 р. визначено право позивачки на 42/100 частки домоволодіння №5 по вул. Чкалова в м. Миколаєві, частки відповідачів відповідно складають: [PERSON] - 30/100, [PERSON] і [PERSON] - 28/100 (а.с. 28). У спільній частковій власності сторін перебувають наступні споруди: колодязь для лічильників №14, вигрібна яма №2, вбиральня літ. Х, що розташовані у дворі будинку №5 по вул. Чклова в м. Миколаєві. Зазначені споруди розміщені на земельній ділянці спільного користування. А згідно з рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 10.12.2012 р. вигрібна яма №2 знаходиться на земельній ділянці, яку за рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 05.11.2007 р. було виділено в особисте користування на той час [PERSON], даною земельною ділянкою на теперішній час користуються [PERSON] та [PERSON] (а.с. 31). Відповідно до висновку експерта №525-526 від 26.07.2012 р. (а.с. 106-115) та рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 10.12.2012 р. на даний час у користуванні [PERSON] знаходиться 45/100 часток, що на 3/100 частки більше ніж її ідеальна доля, у користуванні [PERSON] 33/100 часток, що на 3/100 частки більше ніж її ідеальна доля, у користуванні [PERSON] і [PERSON] 22/100, що на 6/100 частки менше ніж їх ідеальна доля. Позивач посилається на те, що вигрібна яма №2 обслуговує її будинок і належить тільки їй, спільне володіння і користування вигрібною ямою №2 є неможливим, оскільки тільки вона утримує її з 1974 року за власні кошти, частки відповідачів є незначними і не можуть бути виділені в натурі; частки відповідачів у колодязі для лічильників №14 та вбиральні літ. Х теж є незначними і не можуть бути виділені в натурі, спільне користування цими спорудами також є неможливим, а тому просить припинити право власності відповідачів на частку у спірних спорудах. Згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи №115-005 від 11.02.2016 р. дійсна вартість зливної ями, літ.№2, що розташована у дворі №5 по вул. Чкалова в м. Миколаєві становитиме 5544 грн; дійсна вартість колодязя для лічильника , літ. №14, що розташований у дворі №5 по вул. Чкалова в м. Миколаєві, становитиме 3631 грн.; дійсна вартість вбиральні, літ. «Х», що розташована у дворі №5 по вул. Чкалова в м. Миколаєві, становитиме 1800 грн. 16.05.2014 р. позивач внесла на депозитний рахунок ТУ ДСА України в Миколаївській області 2507,70 грн., а 17.03.2016 р. 3857,80 грн. Судом встановлено, що спірні споруди є неподільними, проте позвачкою не надано беззаперечних доказів, які дають підстави вважати, що частка відповідачів у спірних спорудах є незначною. Так, рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 10.02.2015 р. по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою встановлено, що рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 05.11.2007 р. про зміну ідеальних часток співвласників житлового будинку №5 по вул. Чкалова в м. Миколаєві та про визначення порядку користування земельною ділянкою не виконувалося в примусовому порядку, докази добровільного (узгодженого співвласниками) виконання рішення також відсутні в матеріалах справи. Акти встановлення меж користування земельною ділянкою між співвласниками житлового будинку №5 відсутні. Між сторонами постійно виникають спори щодо користування земельною ділянкою. До того ж технічна документація стосовно будівель (житлових та нежитлових споруд) співвласників житлового будинку №5 не приведена у відповідність до реального стану речей на час розгляду справи. Технічні характеристики будівель і споруд, зазначені в технічних паспортах співвласників житлового будинку №5, не узгоджуються та не співпадають у розмірах та площах забудов. Крім того, рішенням виконкому Миколаївської міської ради №1224 від 24.11.2010 року житловому будинку під літерою «О» присвоєна нова адреса вул. Чкалова, 5а (як зазначено шляхом виділу із адреси Чкалова, 5). Рішенням того ж виконкому від 26 листопада 2010 року за №1481 оформлено право власності [PERSON] на вказаний житловий будинок з видачею свідоцтва на право власності за новою адресою. 2 грудня 2010 року [PERSON] отримала свідоцтво про право власності та зареєструвала право власності на нерухоме майно в Миколаївському МБТІ (а 7 вересня 2015 року подарувала його своєму сину [PERSON]В.). Отже земельна ділянка, на якій знаходиться житловий будинок [PERSON] (під літерою «О-2») за адресою: вул. Чкалова, 5-а, а також і земельна ділянка для його обслуговування, виділена за рахунок площі земельної ділянки, раніше виділеної у користування співвласників житлового будинку №5 по вул. Чкалова в м. Миколаєві. (а.с. 223-225). Суд вважає, що позивачкою не надано достатніх і безспірних доказів того, що позбавлення відповідачів права на частку у спірних спорудах не завдасть їм істотної шкоди. Так, в судовому засіданні відповідачі наголошували на необхідність користування спірними спорудами, посилаючись на відсутність міської каналізації в будинках, та швидке засорювання існуючої горизонтальної каналізації, наявні у них зливні ями не мають достнього об*єму, а зливна яма №2 має об*єм 10 куб. м (висновок експертизи №115-005). Такі доводи відповідачів позивачкою спростовані не були. Посилання позивача [PERSON] на наявність у користуванні [PERSON] двох вигрібних ям №13, №16 суд також не бере до уваги, оскільки рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 20.02.2013 р. у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні домоволодіння та земельною ділянкою спільного користування, залишеного без змін в цій частині апеляційним судом Миколаївської області 30.05.2013 р., встановлено, що [PERSON] облаштувала зливну яму на території двору у зв*язку з відмовою [PERSON] підключити житловий будинок літ. «О-2» до спільної дворової зливної ями (а.с. 59-62). З висновку експерта [PERSON] (а.с. 63) вбачається, що вигрібна яма №13, яка знаходиться в користуванні [PERSON] і є невід*ємною частиною виділеної в окрему адресу двоповерхову споруду літ. «О-2», відноситися до домоволодіння №5 по вул. Чкалова в м. Миколаєві не повинна. Позивач не довела в судовому засіданні і ту обставину, що тільки вона користується вказаними спорудами, утримує їх за власні кошти. В судовому засіданні представник [PERSON] відзначав, що спірними спорудами переважно користується позивач [PERSON], але тільки тому, що вона перешкоджає [PERSON] користуватися ними. Вказана обставина встановлена рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 09.04.2014 р. у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про виділення частини домоволодіння в натурі та визнання права власності, за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні спільною власністю та зобов*язання вчинити дії (а.с. 65-66). З експертного висновку №525-526 судової будівельно-технічної експертизи від 26.07.2012 року також вбачається, що колодязь для лічильника знаходиться в спільному користуванні співвласників (а.с. 36-43). Споруди, на які позивач бажає припинити право спільної часткової власності відповідачів, розташовані на земельній ділянці спільного корстування та на земельній ділянці, що перебувають в користуванні [PERSON] та [PERSON], тому позбавлення відповідачів права на частку у спільному майні буде порушуєвати принцип рівності прав співвласників, а правовий режим спільної часткової власності враховує інтереси всіх її учасників і забороняєобмеження прав одних учасників за рахунок інших. Відповідно до ст. 98 Земельного Кодексу України право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений. Стаття 99 Земельного Кодексу України визначає перелік, який не є вичерпним, земельних сервітутів, встановлення яких можуть вимагати власники або землекористувачі земельних ділянок. Статтею 100 Земельного Кодексу України встановлено, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. Договір про встановлення земельного сервітуту підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно. Загальні положення про право користування чужим майном (сервітут) містить також глава 32 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Згідно зі ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. Договір про встановлення земельного сервітуту підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту. Сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Особа, яка користується сервітутом, зобов'язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду (частини 1-3 ст. 403 ЦК України). Право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв'язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту (ч.ч.1, 2 ст.404 цього Кодексу). З аналізу положень ст. ст. 401, 402 ЦК України випливає, що земельний сервітут може бути встановлений судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту, у разі недосягнення домовленості між цією особою та власником (володільцем) земельної ділянки. Крім того, земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлюється. Отже, встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задоволення такої потреби в інший спосіб, і в рішенні суд має чітко визначити обсяг прав особи, що звертається відносно обмеженого користування чужим майном. Закон вимагає від позивача надання суду доказів того, що нормальне використання своєї земельної ділянки, неможливо без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки. При цьому слід довести, що задоволення потреб позивача неможливо здійснити яким-небудь іншим способом. Судом встановлено, що позивач просила встановити їй земельний постійний та безоплатний сервітут для обслуговування вигрібної ями №2 та для права проходу до туалету літ. «Х», які знаходяться у спільній частковій власності сторін по справі, та розташовані на земельній ділянці за адресою: м. Миколаїв, вул. Чкалова, 5. Частина туалету літ. Х і вигрібна яма №2 розташовані на території земельної ділянки, яка знаходиться в користуванні [PERSON] і [PERSON] (рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 05.11.2007 р.). Однак, на підтвердження своїх позовних вимог позивач належних та допустимих доказів суду не представила, тим самим не довела ні підстав для встановлення земельного сервітуту, ані неможливості використання без такого сервітуту майна. В судовому засіданні позивач посилалася не неможливість проїзду спецтранспорту безпосередньо до вигрібної ями №2, зазначаючи, що обслуговування останньої здійснюється шляхом застосування шлангу з машини. Згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи №115-004 від 02.03.2015 р. проход позивачем і проїзд спецтранспортом до вигрібної ями №2 по вул. Чкалова, 5 в м. Миколаєві, в межах земельної ділянки у спільному користуванні співвласників, яким користується позивач, без встановлення земельного сервітуту, технічно можливий, за умови демонтажу виступаючого металевого покриття навісу, літ. «Ф», вирівнювання фронтальної стіни навісу, літ. Ф, який перебуває в користуванні [PERSON] і викорчувавши виноградний кущ у воріт, літ. 1 (а.с. 153). Таким чином, для надання можливості проїзду спецтранспортом до вигрібної ями №2, відповідачці [PERSON] необхідно виконати певні роботи, що буде становити для неї певні обтяження. [PERSON] не вимагала від [PERSON] усунення будь-яких перешкод в користуванні майном (обслуговування вигрібної ями №2), а також надання земельного сервітуту. Крім того, з вказаного висновку вбачається, що розміри зсередини подвір*я дозволяють спецтранспорту максимально під*їхати до вигрібної ями на відстань до 16,25 м від воріт, літ. 1, далі перешкоджають узаконені будівлі співвласників: огорожа, навіс, лит. Я, сарай, літ. Т, які знаходяться в користуванні [PERSON] та [PERSON]; літня кухня, літ. С, яка знаходиться в користуванні [PERSON]; дерев*яні огорожі (літ. №11, 12), які знаходяться в користуванні [PERSON] (а.с. 149-150). Таким чином, проїзду спецтранспорту до вигрібної ями №2 заважають не тільки споруди відповідачів, а і огорожа, встановлена позивачкою. В судовому засіданні позивач наполягала на тому, що задоволення її потреб щодо користування та обслуговування вигрібною ямою №2 та вбиральнею літ. Х неможливо здійснити яким-небудь іншим способом, а лише способом обмеження сервітутом земельної ділянки, що знаходиться в користуванні відповідачів [PERSON] та [PERSON] Відповідач [PERSON] заперечувала проти встановлення позивачці сервітуту, посилаючись на те, що позивачка має іншу можливість задовольнити свої потреби щодо доступу до вказаних споруд, оскільки вона надає позивачці у своєму дворі прохід із вільним доступом як до вигрібної ями так і до вбиральні, до того ж ця частина подвір*я вільна від огорожі. Зазначені обставини позивачка в судовому засіданні не заперечувала, пояснивши, що дійсно, вона має вільний доступ до вбиральні та вигрібної ями, оскільки [PERSON] впускає її, але земельний сервітут потрібен їй, тому що, на її думку, [PERSON] в будь-який час може поставити огорожу і не пускати її до вказаних споруд. З висновку експерта №115-004 вбачається технічна можливість встановлення земельного сервітуту на користь [PERSON], у тому числі і для права проходу до туалету літ. Х. Проте в судовому засіданні встановлено, що обмеження проходу до споруди існують через невідповідність п. 5.11 ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських та сільських населених поселень» - ширина доріжки повинна бути кратною 0,75 м (ширина смуги руху однієї людини), враховуючи місцерозташування частини туалету, літ. Х на даній земельній ділянці, але не через перешкоди з боку відповідача [PERSON] За таких обставин, оскільки на час пред'явлення даного позову позивачка задовольняє свої потреби щодо проходу до вбиральні літ. Х та вигрібної ями №2 шляхом вільного проходу через двір відповідачів [PERSON] та [PERSON], суд вважає, що відсутня підстава для обмеження сервітутом земельної ділянки відповідачів. Крім того, суд вважає, що умови земельного сервітуту, який позивач вимагає, є належним чином не конкретизованими та не обґрунтованими. Як вбачається зі змісту уточненої позовної заяви, позивач просить встановити безстроковий земельний сервітут, а враховуючи, що обслуговування споруд проводиться періодично, а не кожний день, при цьому позивач ніяким чином не обґрунтовує доцільність встановлення саме безстрокового земельного сервітуту, без зазначення конкретних періодів та часу такого користування та для виконання яких заходів, то вона фактично вимагає надання їй права користуватися частиною земельної ділянки відповідача на свій розсуд постійно, чим порушуються права відповідачів [PERSON] та [PERSON] Також, за загальним правилом власник (користувач) земельної ділянки має право на одержання від особи, в інтересах якої встановлюється сервітут, компенсації за незручності, викликані обтяженням його ділянки земельним сервітутом. Позивач, вимагаючи встановлення безоплатного земельного сервітуту, також не обґрунтувала необхідності встановлення саме безоплатного сервітуту. Крім того, позивачка повинна була звернутися до відповідачів з пропозицією про укладення договору про земельний сервітут, повинна запропонувати договір, в якому були б зазначені умови використання земельної ділянки, а у разі відмови відповідачів укласти такий договір, позивачка має право звернутися до суду. З матеріалів справи вбачається, і ця обставина не заперечувалась сторонами в судовому засіданні, що позивачка не зверталася до відповідачів у відповідності до ст. 402 ЦК України з метою укладення договору про встановлення земельного сервітуту, сторони не вирішували питання про укладення договору сервітуту у встановленому порядку, а оскільки порядок укладення договору сервітуту не виконаний, то звернення позивачки з позовом до суду про встановлення такого сервітуту на даний час є передчасним. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed