Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-05 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], третьої особи Лозівського районного відділу Головного управління державної міграційної служби України в Харківській області про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням у зв'язку з переїздом на інше постійне місце проживання та виселення, посилаючись на те, що вона зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS]. Підставою для її проживання за вищевказаною адресою є ордер на жиле приміщення, виданий на її ім'я зі складом сім'ї два чоловіка, на підставі рішення виконавчого комітету Лозівської міської ради Харківської області № 432 від 17.08.1993 року. На даний час квартира має статус комунальної. Крім неї в квартирі зареєстровані відповідачі по справі. Відповідачі з листопада 2010 року в спірній квартирі не проживають, комунальні послуги не сплачують, про що свідчать дані особистого рахунку, не несуть інших витрат по утриманню квартири та не приймають участі у спільному побуті. В зв'язку з чим просить визнати відповідачів по справі такими, що втратили право користування жилим приміщенням, а саме спірною квартирою з листопада 2010 року. Крім цього просить зобов'язати Лозівський районний відділ Головного управління державної міграційної служби України в Харківській області зняти відповідачів по справі з реєстрації. Позивач в судове засідання не з'явилася, але надала суду свою заяву в якій просить розглянути справу за її відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягає в повному обсязі. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, але надали суду свою заяву в якій просили розглянути справу за їх відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечують. Крім цього в своїй заяві зазначили, що дійсно з листопада 2010 року не проживають за адресою: [ADDRESS], ніяких перешкод в користуванні квартирою позивач їм не чинить, вони мають ключі від квартири, майно, яке б належало їм на праві приватної власності в вищевказаній квартирі відсутнє, комунальні послуги не сплачують, ремонт в квартирі не проводять, спірною квартирою не цікавляться та відношення з мамою не підтримують. Також зазначили, що ніяких договорів не підписували, претензій до позивача не мають. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, про що свідчить журнал реєстрації вихідної кореспонденції від 25.03.2015 року, причину неявки суду не повідомив. Дослідивши матеріали справи, перевіривши докази, представлені сторонами на виконання вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України і які вони вважають достатніми для обґрунтування і заперечення заявлених вимог, з'ясувавши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Статтями 1, 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних цивільних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку. Способами захисту цивільних прав та інтересів, можуть зокрема бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення та інші. Судом встановлено, підтверджено наявними у справі доказами, що позивач зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS]. Підставою для її проживання за вищевказаною адресою є ордер на жиле приміщення № 1327 виданий на підставі рішення виконавчого комітету Лозівської міської ради Харківської області № 432 від 17.08.1993 року. На даний час квартира має статус державної. В даній квартирі проживали позивач та її діти: [PERSON] та [PERSON]. Відповідачі по справі тривалий час в спірній квартирі не проживають, вони забрали всі свої особисті речі та вибули на інше постійне місце проживання, де і мешкають по теперішній час. Вибуваючи з постійного місця проживання, відповідачв повідомили про те, що претензій на житло не мають. Відповідачі з листопада 2010 року в квартиру не з'являлися. Всі обов'язки зв'язані з договором найма житлового майна виконує позивач по справі. Відповідачі в даному разі своїми протиправним поводженням створюють перешкоди, що заважають нормальному здійсненню права власності, а саме неможливість оформлення субсидії по оплаті комунальних послуг та нарахування комунальних послуг, якими позивач не користується, але повинна сплачувати з вини відповідачів, провести приватизацію спірної квартири, тощо. Неодноразові, як усні так і письмові вимоги позивача щодо зняття з реєстрації відповідачі ігнорують. Позивач ніяких перешкод у здійсненні права користування жилим приміщенням відповідачам не чинила, за захистом порушеного права на проживання відповідачі не зверталися, особистих речей, майна, яке належить відповідачам в квартирі не має. Конституцією (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року, відповідно до закону №475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Згідно ч. 2 ст. 167 ЖК України у разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункту договір найму житлового приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Відповідно до ст. 71 ЖК України у випадку вибуття наймача жилого приміщення та членів його сім'ї без поважних причин понад шість місяців, договір найму житлового приміщення вважається розірваним. Відповідачі вибули на інше постійне місце проживання, не проживає більш ніж шість місяців, отже з цього моменту вони втратили право користування жилим приміщенням. Як вбачається з письмових пояснень свідка [PERSON], вбачається той факт, що дійсно відповідачі по справі тривалий час в спірній квартирі не проживають, жодних особистих речей відповідачі в спірній квартирі не мають, комунальні послуги та поточний ремонт в квартирі здійснює позивач по справі. З урахуванням наведеного, у суду не має підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідком. Даних про її заінтересованість в результаті розгляду справи відсутні, її пояснення об'єктивно підтверджуються і не суперечать іншим зібраним у справі доказам. Водночас відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст.. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Згідно з абз. 3 п. 3.1. «Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів», затвердженого Наказом МВС, від 22.11.2012, № 1077, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. У відповідності до ст.ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, при цьому кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст. 57 цього Кодексу доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача, оскільки з матеріалів справи вбачається, що відповідачі діють всупереч вимогам чинного законодавства. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Але відповідачі не надали суду належних та допустимих доказів щодо даного спору. Таким чином, оцінюючи всі докази по справі, суд вважає, що позовні вимоги позивача знайшли своє підтвердження в судовому засіданні і підлягають задоволенню.

Outcome: approved