Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-25 00:00:00

позивач звернулася до суду з зазначеним позовом і просить встановити режим окремого проживання чоловіка [PERSON] та дружини [PERSON] , судові витрати покласти на позивача. Обгрунтовує вимоги тим, що з 09 жовтня 2017року відповідач залишив тимчасове місце проживання у місті Києві та виїхав для подальшого постійного місця проживання у [INFO] . [PERSON] проживає спільно зі своїми батьками. Її місцем постійного проживання є м.Київ, вулиця Механізаторів,2-А, квартира,15 , у якій проживає з неповнолітньою донькою Мариною. Вона категорично виключає можливість переїзду для проживання в зону проведення антитерористичної операції до м.Ясинувата, де відсутні як належні умови проживання для неї так і умови проживання та медичного обслуговування неповнолітньої доньки, яка є інвалідом дитинства. Донька не може обходитися без сторонньої допомоги, потребує постійного догляду. Вона перебуває на обліку у медичних закладах міста Києва де їй надається уся необхідна медична допомога. За таких обставин очевидним є неможливість та небажання дружини і чоловіка, як подружжя , проживати спільно. Крім того, у них існують розбіжності й на ґрунті релігійних поглядів, можливості та необхідності проживання з батьками, які в комплексі й призвели до окремого проживання. Спір між подружжям по майну, утриманням майна, вихованню дітей відсутній. Підстави для розірвання шлюбу відсутні, оскільки у подальшому сторони не виключають можливість повернення до спільного проживання, у тому числі після припинення конфлікту на непідконтрольній території. Метою встановлення режиму окремого проживання є перш за все захист майнових прав, які у подальшому можуть бути набуті кожним із подружжя окремо, що передбачено п. 1 ч. 2 ст. 120 Сімейного кодексу України. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] адвокат [PERSON] підтримала позовні вимоги в повному обсязі з підстав, викладених в заяві. Просить позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] адвокат [PERSON] позовні вимоги визнав і не заперечує щодо задоволення позову та прийняття рішення в підготовчому засіданні. Згідно ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Визнання представником відповідача позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб і\~ оскільки відповідач визнає позов в повному обсязі , суд вважає можливим ухвалити рішення у підготовчому засіданні. Статтею 119 Сімейного кодексу України передбачено, що за заявою подружжя або позовом одного з них суд може постановити рішення про встановлення для подружжя режиму окремого проживання у разі неможливості чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно. Режим окремого проживання припиняється у разі поновлення сімейних відносин або за рішенням суду на підставі заяви одного з подружжя. Встановлення режиму окремого проживання не припиняє прав та обов'язків подружжя, які встановлені цим Кодексом і які дружина та чоловік мали до встановлення цього режиму, а також прав та обов'язків, які встановлені шлюбним договором. (ст. 120 Сімейного кодексу України) . Відповідно до п. 12. Постанови № 11 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року при застосуванні положень статей 119, 120 СК судамнеобхідно враховувати, що інститути окремого проживання та розірвання шлюбу мають самостійний характер. Рішення про розірвання шлюбу суд приймає, якщо його подальше збереження є неможливим, суперечить інтересам одного з подружжя чи їхніх дітей, у той час як підставою для встановлення режиму окремого проживання подружжя є неможливість чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно. За відсутності взаємної згоди подружжя на встановлення сепарації волевиявлення одного з них має бути обґрунтованим. Режим окремого проживання може встановлюватися судом не тільки за позовом одного з подружжя, а й за заявою подружжя, яке досягло спільної згоди. Вирішуючи заяву в порядку ст. 119 СК, суд повинен встановити фактичні взаємини сторін і переконатися в доцільності сепарації для того, щоб узаконений спосіб окремого проживання не був формальним засобом вирішення спірних майнових питань. Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 17.10.1992 року( а.с. 9). В шлюбі в них народилася 12 серпня 2003року донька Марина (а.с.11). Позивач разом з донькою Мариною зареєстровані та проживають за адресою: [INFO]. (а.с.34,36) Відповідач зареєстрований та фактично проживає в [INFO] (а.с.14-19,21,60) З жовтня 2017 року сторони проживають окремо. З часу фактичного окремого проживання сторін шлюбні відносини між ними не поновлювалися. Отже, відбулася фактична сепарація. Зазначені обставини сторони визнають і не оспорюють. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. (ст. 82 ЦПК України). З огляду на те, що сторони проживають окремо і не підтримують подружніх відносин, враховуючи характер відносин, що склалися між сторонами на даний час й те, що позивач не бажає проживати спільно із відповідачем , а також ту обставину, що позивач не може бути примушений жити спільно з відповідачем, що інститут сепарації є юридичним закріпленням одного із проявів права кожного з подружжя на особисту свободу, не суперечить Конституції України та не порушує права подружжя, суд вважає необхідним позов задовольнити. Згідно ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати. Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір в сумі 704,80грн.\~\~ (а.с.1). Позивач в позові просить судові витрати покласти на неї. Проте відповідно до ст.142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Оскільки відповідачем визнаний позов до початку розгляду справи по суті, є підстави для повернення позивачу з державного бюджету 50% судового збору в розмірі 352,40грн, сплаченого при поданні позову.

Outcome: approved