Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-03 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою до відповідача про стягнення боргу, зазначаючи, що 14.06.2014 року вона надала у борг відповідачу 2 200 доларів США з кінцевим терміном повернення до 01.09.2014 року. Відповідачем обовязок по поверненню боргу у встановлений термін не виконано. В звязку з чим позивачка просила стягнути з відповідача борг в розмірі 52 448 грн., штрафні санкції у вигляді нарахування 3 % річних у сумі 1 974,14 грн. та понесені судові витрати. В судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали з підстав у ньому викладених. Відповідач та його представник в судовому засіданні позов не визнали, пояснивши, що [PERSON] особисто у [PERSON] в борг ніяких грошових коштів не брав, відповідно і 14.06.2014 року не брав 2 200 доларів США. Відповідач зазначив, що розписку він не писав, оскільки в наявній розписці містяться дані не його паспорту. [PERSON], не заперечуючи, що розписка виконана почерком подібним до його, вважав, що вказана розписка підроблена, і це, на його думку, зробила сама позивачка, оскільки в 2013 році відповідач брав в борг у чоловіка позивачки [PERSON] 8 200 грн. та 500 доларів США, при цьому ніяких розписок не писав, так як підтримували дружні стосунки, являються кумами. До кінця 2013 року він віддав більшу частину боргу 8 200 грн. та 500 доларів США, іншу частину боргу повертав протягом 2014 року та 2015 року. Позивачка почала вимагати з нього проценти, він не погодився, оскільки домовленість була усна і без процентів. Більше у [PERSON] [PERSON] грошові кошти в борг не брав. З наведених підстав просили відмовити у задоволенні заявлених вимог. Суд, розглянувши подані документи, зясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для вирішення справи, приходить до наступних висновків. Згідно ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з положеннями статей 10, 59, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики, згідно вимог ст. 1047 ЦК України, укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Судом встановлено, що згідно розписки від 14.06.2014 року [PERSON] взяв у борг в [PERSON] 2200 доларів США та зобовязався повернути до 01.09.2014 року (а.с. 4). Свідок [PERSON] чоловік [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що в 2012 чи 2013 році, точно не памятає, позичав [PERSON] кошти в сумі 1000 доларів США, потім ще 500 доларів США, які той частинами повертав шляхом перерахунку на банківську картку. Зазначив, що до цього часу [PERSON] повністю ще не розрахувався. Грошові кошти давав по усній домовленості, які [PERSON] необхідні були для придбання сільськогосподарської продукції. В середині літа 2014 року від дружини дізнався, що [PERSON] у неї також брав кошти в борг. Заперечуючи проти позову відповідач стверджував про написання розписки не ним, а іншою особою. З метою перевірки вказаних доводів ухвалою суду від 22.03.2016 року призначено почеркознавчу експертизу, виконання якої виявилося неможливим у звязку з недостатністю порівняльного матеріалу (а.с. 130-132). За вказаних обставин посилання [PERSON] на те, що розписку від 14.06.2014 року він не писав та не підписував, не можуть бути взяті до уваги судом, оскільки не підтверджені належними та допустимими доказами. Посилання відповідача та його представника про недопустимість вказаної розписки як доказу з підстав зазначення в ній номера паспорту відмінного з належним відповідачу не заслуговують на увагу, оскільки чинним законодавством не передбачено обовязку позикодавця щодо перевірки паспортних даних вказаних позичальником в розписці, до того ж в частині серії та дати видачі паспорту дані є ідентичними з даними, які містяться в паспорті відповідача. Крім того, відповідачем не доведено факту існування особи з даними ідентичними тим, які як позичальник вказані в розписці від 14.06.2014 року, з огляду на що, а також враховуючи підтримання стосунків відповідача з родиною позивачки, що вказує на довірливі відносини й в звязку з чим, як вказувала позивачка, не приділяла особливої уваги правильності зазначення [PERSON] паспортних даних в розписці, суд вважає що за своєю суттю надана позивачкою розписка про отримання [PERSON] в борг грошових коштів є документом, який виданий ним [PERSON] за договором позики, та засвідчує отримання ним від [PERSON] коштів у сумі 2200 доларів США. Не підтверджують доводи позивача копії квитанцій про поповнення картки на суму 2286,51 грн. та 1206 грн., оскільки не стосуються боргових зобовязань, що склалися між ним та [PERSON] (а.с. 47). На підставі ст. 1049 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Приймаючи до уваги встановлені обставини справи, суд дійшов висновку про достатність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] про стягнення з [PERSON] на її користь суми боргу за договором позики від 14.06.2014 року, а також трьох процентів річних від простроченої суми. Судові витрати по справі розподіляються у відповідності з положеннями ст. 88 ЦПК України.

Outcome: approved