Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-11 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції України у Харківській області, третьої особи [PERSON] про зняття арешту з майна, посилаючись на те, що вона є власником кватири, розташованої за адресою: м. Лозова, Харківської області, бульвар Шевченка (колишня вул. Жовтнева), б. 8, кв. 23 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 24.04.1996 року, виданого виконавчим комітетом [PERSON] міської ради Харківської області та рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 05.04.2017 року. В травні 2017 року вона вирішила продати квартиру, але нотаріус відмовив у реєстрації договору купівлі-продажу, зазначив, що в Єдиному реєстрі заборон відчуження нерухомого майна міститься запис за № 4807032 про накладення арешту на 1/3 частину вказаної квартири, який був внесений [PERSON] державною нотаріальною конторою згідно постанови про арешт боржника та оголошення заборони на його відчуження [PERSON] міського відділу ДВС, де зазначено, що власником 1/3 частини є [PERSON]. Її син [PERSON] помер 16 лютого 2013 року. Іншим шляхом ніж судовим зняти арешт не можливо, оскільки вона зверталася до [PERSON] відділу ДВС з заявою про зняття арешту, але отримала листа в якому зазначено, що строк зберігання виконаних виконавчих проваджень та завершених виконавчих проваджень становить три роки, після чого вони підлягають знищенню. В звязку з чим просить скасувати арешт на належну їй 1/3 частину квартири, розташованої за адресою: м. Лозова, Харківської області, бульвар Шевченка (колишня вул. Жовтнева), б. 8, кв. 23, який зареєстрований в Єдиному реєстрі заборон відчуження нерухомого майна за № 4807032 та виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна запис від 13.04.2007 року за № 4897032 про арешт на зазначену частину квартири. Позивач в судове засідання не зявилася, але надала суду телефонограму в якій просила розглянути справу за її відсутності. На задоволенні позовних вимог наполягає та просить задовольнити їх в повному обсязі на підставі наданих нню письмових доказів. Представник відповідача [PERSON] міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції України у Харківській області в судове засідання не зявилася, але надала суду заяву в якій просила розглянути справу за відсутності представника, щодо задоволення позовних вимог не заперечують. Третя особа [PERSON] в судове засідання не зявилася, але надала суду телефонограму в якій просила справу розглянути за її відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечує. Дослідивши матеріали справи, перевіривши докази, представлені сторонами на виконання вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України і які вони вважають достатніми для обґрунтування і заперечення заявлених вимог, зясувавши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Статтями 1, 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних цивільних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку. Способами захисту цивільних прав та інтересів, можуть зокрема бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення та інші. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. З матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON] є власником квартири, розташованої за адресою: м. Лозова, Харківської області, бульвар Шевченка, б. 8, кв. 23 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 24 квітня 1996 року, виданого виконавчим комітетом [PERSON] міської ради Харківської області та рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 05 квітня 2017 року. Позивачу при зверненні до нотаріуса з заявою про відчуження спірної квартири стало відомо про наявність обтяження на дане нерухоме майно. З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна від 20.04.2017 року за № 85416876 було виявлено обтяження на 1/3 частину квартири, підставою виникнення обтяження є постанова про накладення арешту на майно, АА 991588 від 13 квітня 2007 року на імя [PERSON], реєстратор Лозівська державна нотаріальна контора Харківської області. 20 квітня 2017 року позивач [PERSON] звернулася до [PERSON] міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області із заявою про зняття заборони на відчуження нерухомого майна. З відповіді [PERSON] МРВ від 24.04.2017 року № 6189/14.13-45/11 вбачається, що позивачу\~\~відмовлено в знятті заборони та реєстрації припинення обтяження з нерухомого майна 1/3 частини квартири, розташованої за адресою: м. Лозова, Харківської області, бульвар Шевченка, б. 8, кв. 23, в зв'язку з тим, що всі матеріали виконавчого провадження знищено за строком зберігання, який відповідно до п. 9.8 «Порядку роботи з документами в органах Державної виконавчої служби», затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 25.12.2008 року за № 2274/5, складає 3 роки. Вирішуючи спір по суті, суд встановив, що процедура реєстрації у Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна регламентувалася Положенням про Єдиний реєстр заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 09.06.1999 року № 31/5, зареєстрованим в Мінюсті України 10.06.1999 року №364/3657 (зі змінами). Відповідно до п. 2.1 Положення, підставами для внесення до Реєстру заборон відомостей про накладення (зняття) заборони та арештів на об'єкти нерухомого майна є накладення (зняття) державною нотаріальною конторою - реєстратором заборони відчуження на об'єкти нерухомого майна. З 01.01.2013 року відповідно до ст. 8, ст. 16 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майна та їх обтяжень», п. 2 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 року № 868, державну реєстрацію прав шляхом внесення записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно проводить орган державної реєстрації прав. Державний реєстратор - нотаріус є спеціальним суб'єктом, на якого покладено функції державного реєстратора прав на нерухоме майно у випадку, передбаченому вищевказаним Законом. Відповідно до ст. 73 Закону України Про нотаріат, нотаріус за місцем розташування жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, іншого нерухомого майна чи місцем розташування земельної ділянки, або за місцезнаходженням однієї із сторін правочину накладають заборону їх відчуження: за повідомленням установи банку, підприємства або організації про видачу громадянину позики (кредиту) на будівництво, капітальний ремонт чи купівлю жилого будинку (квартири); при посвідченні договору довічного утримання; при посвідченні договору про заставу жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна; за повідомленням іпотекодержателя; в усіх інших випадках, передбачених законом. Згідно ст. 74 Закону України Про нотаріат, одержавши повідомлення установи банку, підприємства чи організації про погашення позики (кредиту), повідомлення про припинення іпотечного договору або договору застави, а також припинення чи розірвання договору довічного утримання, звернення органів опіки та піклування про усунення обставин, що обумовили накладення заборони відчуження майна дитини, нотаріус знімає заборону відчуження жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна. Згідно з п.п. 5.1. п.5 гл.15 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року за № 296/5, нотаріус, який накладав заборону, знімає заборону відчуження майна при одержанні повідомлення: кредитора про погашення позики; про припинення (розірвання, визнання недійсним) договору застави (іпотеки); про припинення договору іпотеки у зв'язку з набуттям іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання, після припинення договору іпотеки у зв'язку з відчуженням іпотекодержателем предмета іпотеки; про припинення, розірвання, визнання недійсним договору ренти, довічного утримання (догляду), спадкового договору; органів опіки та піклування про усунення обставин, що обумовили накладення заборони відчуження майна дитини; про скасування рішення суду про оголошення фізичної особи померлою або закінчення п'ятирічного строку з часу видачі свідоцтва про право на спадщину на майно особи, оголошеної померлою; про смерть другого з подружжя, що склали спільний заповіт; про скасування рішення суду про позбавлення батьків дитини батьківських прав або відібрання дитини без позбавлення батьківських прав; про смерть відчужувача за спадковим договором або про смерть другого з подружжя, що уклали спадковий договір; про відчуження майна, переданого під виплату ренти; за рішенням суду; в інших випадках, передбачених законом. Відповідно до п. 74, 75 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 року № 868, для проведення державної реєстрації обтяжень речових прав на нерухоме майно необхідними документами є документи, що підтверджують виникнення, перехід та припинення обтяжень таких речових прав, та інші документи, визначені цим Порядком. Документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення обтяжень речових прав на нерухоме майно, є: рішення суду щодо обтяження речових прав на нерухоме майно, що набрало законної сили; рішення державного виконавця щодо обтяження речових прав на нерухоме майно; інші акти відповідних органів державної влади та посадових осіб згідно із законом. При цьому, згідно з п. 78 зазначеного Порядку, державна реєстрація припинення обтяжень речових прав на нерухоме майно у результаті зняття нотаріусом заборони проводиться нотаріусом, яким знято заборону. Відповідно до ст. 41 Конституції України право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до ч. 2 ст. 114 ЦПК України позови про зняття арешту з майна предявляються за місцезнаходженням цього майна. Частиною 1 ст. 391 ЦК України передбачено право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 391 ЦК України передбачено право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 2 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 386 ЦК України встановлено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Таким чином, заборона відчуження 1/3 частини квартири [ADDRESS], Харківської, яка належить на праві приватної власності позивачу по справі, порушує її права та законні інтереси, оскільки унеможливлює повноцінно володіти, користуватися та розпоряджатися майном. Враховуючи те, що нотаріус, як реєстратор не має визначених законодавством підстав для зняття за заявою позивача заборони на відчуження об'єктів нерухомого майна, позивач позбавлена можливості реалізувати своє право власника нерухомого майна в інший, крім судового захисту, спосіб. Крім цього, як вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 27 квітня 2017 року № 86026582, вбачається, що станом на 24 квітня 2017 року на квартиру, розташовану за адресою: м. Лозова, Харківської області, бульвар Шевченка, б. 8, кв. 23 оформлено та зареєстровано право власності за [PERSON], на підставі свідоцтва про право власності на житло від 24 квітня 1996 року, виданого виконавчим комітетом [PERSON] міської ради Харківської області та рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 05 квітня 2017 року. З огляду на те, що із зазначених вище обставин у своїй сукупності, не убачається наявності за\~[PERSON] підстав для накладення заборони відчуження майна, суд приходить до висновку про задоволення позову та скасування і вилучення накладеного на підставі\~постанови про арешт боржника та оголошення заборони на його відчуження [PERSON] МРВ ДВС, обтяження на майно позивача. Поряд з цим, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство встановлює два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно вимог ч. 3 та ч. 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За наведених обставин, суд приходить до висновку, що позивачу про порушення відповідачем її права стало відомо з 24.04.2017 року, коли вона отримала відповідь від начальника [PERSON] МРВ ДВС про відмову в задоволенні його прохання зняти арешт з житлового будинку. До суду з позовними вимогами позивач звернулася 06.07.2017 року, не пропустивши таким чином строк звернення до суду за захистом свого порушеного права. У відповідності до ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Сторони повинні довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст..ст. 57-59 ЦПК України як факт спричинення їм шкоди так і її розмір. Інші доводи не можуть бути прийняті до уваги. Оскільки позивачем доведені обставини на які вона посилаються в позовній заяві належними та допустимими доказами, суд вважає за необхідне задовольнити дані позовні вимоги. Вимога позивача не порушує нічиїх прав та обовязків і не суперечить вимогам діючого законодавства, Конституції України. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Оцінивши в сукупності докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про задоволення позову в повному обсязі.

Outcome: approved