Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-12 00:00:00

Позивач звернулася до суду з даним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, що вона перебував в трудових відносинах з відповідачем з 07.04.1984 р. по 10.03.2020 р., 10.02.2020 р. позивач була звільнена за угодою сторін. Під час перебування у трудових відносинах з відповідачем останнім була нарахована, але не виплачена позивачу заробітна плата в розмірі 42 727,00 грн., що підтверджується довідкою відповідача, яка при звільненні не була виплачена позивачу. Як зазначається позивачем при зверненні до суду, окрім зазначеної вище грошової суми, на її користь також підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення з підстави, передбаченої ч. 1 ст. 117 КЗпП України. У судове засідання учасники справи не з`явилися, позивач надала суду заяву про розгляд справи у її відсутності. Відповідач не скористався правом брати участь в судових засіданнях, та в силу ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд ухвалює рішення на підставі наявних у справі доказів. Як встановлено судом на підставі доказів, наданих у порядку ст.ст. 76-80 ЦПК України, позивач з 07.04.1984 р. по 10.03.2020 р. перебувала у трудових відносинах із відповідачем, що підтверджується трудовою книжкою позивача (а.с. 3, 4); 10.03.2020 р. позивач була звільнена за згодою сторін. При звільненні позивача у строки, передбачені ст. 116 КЗпП України, розрахунок проведений не був, що підтверджується довідкою відповідача про період та розмір сум, які нараховані та не виплачені (а.с. 5). Правовідносини між учасниками справи виникли з трудових правовідносин, зокрема, із захисту прав позивача, які порушені через непроведення відповідачем розрахунку при звільненні. Суд, дослідивши докази в межах заявлених позовних вимог, дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову повністю, виходячи з наступного. За ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно зі ст. 24 КЗпП трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Відповідно до ч. 1 ст. 115 КзПП заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Як встановлено судом на підставі доказів, наданих у порядку ст.ст. 76 - 81 ЦПК України, при звільненні із позивачем відповідач не провів розрахунок із позивачем, та між сторонами не має спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні: заявлена позивачем до стягнення сума (42 727,00 грн.) визнана відповідачем (а.с. 5), як заборгованість по заробітній платі, за такий період: 1.2 582,00 грн. - заробітна плата за липень 2019 р.; 2.2 643, 00 грн. - заробітна плата за серпень 2019 р.; 3.4 297,00 грн. - заробітна плата за вересень 2019 р.; 4.6 468,00 грн. - заробітна плата за жовтень 2019 р.; 5.5 747,00 грн. - заробітна плата за листопад 2019 р.; 6.2 648,00грн. - заробітна плата за грудень 2019 р.; 7.3 311,00 грн. - заробітна плата за січень 2020 р.; 8.3 819,00 грн. - заробітна плата за лютий 2020 р.; 9.994,00 грн. - заробітна плата за березень 2020 р.; 10.компенсація відпустки - 10 218,00 грн., З огляду на вищенаведене, вочевидь порушення прав позивача з боку відповідача, тому вимога позову про стягнення 42 727,00 грн. (заборгованості по заробітній платі) підлягає задоволенню. Що стосується позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення з підстави, передбаченої ч. 1 ст. 117 КЗпП України, то дана позовна вимога підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Суду не було надано доказів на підтвердження відсутності вини власника або уповноваженого ним органу у невиплаті позивачу сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Здійснюючи розрахунок суми, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача на підставі ч. 1 ст. 117 КЗпП України, суд бере до уваги період, за який має місце затримка (з 11.03.2020 р. по 13.10.2020 р.). Відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими розд. 2 абз.3 постанови КМУ «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995р № 100 обчислення середньої заробітної плати для виплати середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати проводиться, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата, тобто, що передують дню звільнення. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два мiсяцi роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком (149 робочих днів). Останні два місяці роботи (січень 2020 р. та лютий 2020 р. = 8 968,31 грн. /4 164,31 грн. + 4 804,00 грн.); кількість відпрацьованих днів за два місяці роботи 20 днів. Відтак, 8 968,31 грн. : 20 = 448,41 грн. - розмір середньоденного заробітку. 448,41 х 149 робочих днів за період з 11.03.2020 р. по 13.10.2020 р. = 66 813,09 грн. Таким чином, розмір середнього заробітку за весь час затримки по день ухвалення даного рішення становить 66 813,09 грн. Питання про розподіл судових витрат вирішено у відповідності до приписів ЦПК України (ч. 1 ст. 141 ЦПК України): оскільки позивачем при подачі позову не було сплачено судовий збір з вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а тому позови про його стягнення оплачується судовим збором (ВС/ВП № 910/4518/16 від 30.01.2019), а що стосується позовної вимоги про стягнення заробітної плати, то позивач має пільги щодо сплати судового збору (п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір»). Так, відповідно до пп. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» ставка судового розміру за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою встановлюється у розмірі 1 відсоток від ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», становить суму 2102 грн., тобто не менше (840,80 грн.) та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (10 510 грн.). Відтак, з відповідача в дохід держави має бути стягнутий судовий збір в сумі 840 грн. 80 коп. за позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, виходячи із ціни позову в цій частині у розмірі 66 813, 09 грн., а також судовий збір в сумі 840 грн. 80 коп. за позовну вимогу про стягнення заробітної плати (оскільки позивач має пільги щодо сплати судового збору за вказану позовну вимогу), виходячи із ціни позову в цій частині в розмірі 42 727,00 грн., а всього з відповідача в дохід держави має бути стягнутий судовий збір в сумі 1681 грн. 60 коп. Підстави для негайного виконання рішення передбачені п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України: суд допускає негайне виконання рішення у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

Outcome: approved