Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-05 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просила розірвати шлюб з відповідачем, зареєстрований 18.09.1987 року; вказала, що від цього шлюбу не мають неповнолітніх дітей. Позивач посилається на те, що подружнє життя не склалося через несумісність характерів, поглядів на сімейне життя, неприязні відносини, втрату взаємного довіря, що призвело до припинення з 2001 року сімейно-шлюбних стосунків. [PERSON] вважає примирення неможливим та просить розірвати шлюб. 06 квітня 2017 року суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Позивач [PERSON] та її представник в судове засідання не зявилися, представник надав до суду заяву з проханням розглянути справу без його участі та не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, про місце та час слухання справи повідомлений належним чином (через оголошення в пресі), про причини неявки суд не повідомив. Заяви про розгляд справи за його відсутності від відповідача не надходило. Суд вважає можливим розглянути справу у відсутність сторін, на підставі наявних у справі даних і доказів. Дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню. Із свідоцтва про укладення шлюбу, що було видане Генеральним консульством СРСР в Брно, вбачається, що сторони 18.09.1987 року зареєстрували шлюб, актовий запис №49 (а.с.4). Згідно матеріалів позову позивач та відповідач разом не проживають, в судовому засіданні було встановлено, що подружжя сімейно-шлюбних стосунків не підтримують. Судом, також, встановлено, що спір про майно між сторонами відсутній. Відповідно до ст. 112 ч.2 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст.114 Сімейного кодексу України - у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки, позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Відповідно до ст. 113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Згідно з ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Беручи до уваги, що фактично шлюб між подружжям розпався, сімейні стосунки припинені, подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечило б інтересам обох сторін, суд вважає, що позов заявлено обґрунтовано, його було підтверджено протягом судового розгляду, тому він підлягає задоволенню. Враховуючи викладене, та

Outcome: approved