Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-28 00:00:00

Позивач звернулася до суду з зазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що з 06 квітня 2002 року вона перебувала у шлюбі з відповідачем, який було зареєстровано відділом реєстрації актів громадського стану Жовтневого районного управління юстиції м. Дніпропетровська за актовим записом № 271. Від шлюбу мають дитину - [PERSON], [INFO]. Спільне життя з відповідачем не склалося і 23 березня 2015 року рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська шлюб було розірвано. За час спільного життя подружжя відповідач придбав квартиру за адресою: [ADDRESS]. Відповідач не визнає право сумісної власності колишнього подружжя на квартиру придбану за спільні кошти та вважає її своєю власністю, у зв'язку з чим позивач змушена звернутися до суду для захисту своїх прав та просить визнати за нею право власності на 1/3 частину зазначеної квартири, а за відповідачем 2/3 частини квартири розташованої за адресою: [ADDRESS] (а.с.2-4). У ході розгляду справи 28 березня 2016 року позивач збільшила свої позовні вимоги шляхом пред'явлення уточненої позовної заяви та просила визнати за нею ? частину зазначеної квартири (а.с.108-113). Але в подальшому представник позивача подав в судове засідання заяву про відмову від заяви про зміну позовних вимог та наполяганні позивача на первинних позовних вимогах, а також про можливість розгляду справи за його відсутності, позовні вимоги у первинній редакції підтримав, проти винесення заочного рішення не заперечував (а.с.114). Відповідач до суду не з'явився, про день та час розгляду справи неодноразово повідомлявся належним чином шляхом надіслання на його зареєстровану адресу (а.с.59) судових повісток рекомендованими листами, які повернуті органом поштового зв'язку до суду із приміткою «за закінченням терміну зберігання» (а.с.60-61, 78, 90, 97-98, 105-106), про причини неявки суд не повідомив. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19.06.2001 у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.).У рішенні Європейського Суду з прав людини від 3 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. У зв'язку з цим на підставі ст. ст. 169 ч. 4, 224 ЦПК України суд постановляє заочне рішення. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що з 06 квітня 2002 року позивач перебувала у шлюбі з відповідачем який було зареєстровано відділом реєстрації актів громадського стану Жовтневого районного управління юстиції м. Дніпропетровська за актовим записом № 271. Від шлюбу сторони мають дитину - [PERSON], [INFO] (а.с.48). Спільне життя з відповідачем не склалося і 23 березня 2015 року рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська шлюб було розірвано (а.с.49). За час спільного життя подружжя відповідач отримав у власність квартиру за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 03 жовтня 2007 року та витягу КП ДМБТІ № 1636558 від 22 жовтня 2007 року власником квартири значиться [PERSON] (а.с.50). Це підтверджується також витягом з Реєстру прав власності на нерухоме майно та інформаційною довідкою з цього Реєстру (а.с.51, 56-57). Згідно до повідомлення Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради право власності на зазначену квартиру [PERSON] отримав в ході її приватизації та провів доплату за надлишки загальної площі у розмірі 31,2 кв.м. грошовими коштами у сумі 5 грн. 62 коп. із розрахунку 0 грн. 18 коп. за 1 кв.м. (а.с.95). Відповідно до ст. 3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація здійснюється шляхом: безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім'ї та додатково 10 квадратних метрів на сім'ю або продажу надлишків загальної площі квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов. Згідно до положень ст. 4 зазначеного Закону житлові чеки - це приватизаційні папери, які одержуються всіма громадянами України і використовуються при приватизації державного житлового фонду. Вони можуть також використовуватись для приватизації частки майна державних підприємств, земельного фонду. Номінальна вартість житлового чеку визначається відновною вартістю наявного державного житлового фонду з урахуванням загального індексу зростання вартості майна - 10, прийнятого для розрахунків в Державній програмі приватизації державного майна 606 млрд. крб. за станом на 1 липня 1992 року), з розрахунку на кожного громадянина України - 12 тис карбованців. Ця сума підлягає періодичній індексації відповідно до рішень Кабінету Міністрів України. Громадяни, які мають житло на праві власності, можуть використовувати одержані житлові чеки для придбання частки майна державних підприємств, земельного фонду. Таким же чином можуть використовувати житлові чеки громадяни, які отримали їх в порядку компенсації за приватизовану квартиру (будинок). Отже, приватизація державного житлового фонду здійснюється шляхом погашення житлових чеків з розрахунку на кожного громадянина України 12 тис. карбованців з послідуючою індексацією (безоплатна приватизація) та/або продажу надлишків загальної площі (викуп). Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Отже, з аналізу зазначеної норми вбачається що майно, яке належить подружжю на праві спільної сумісної власності має бути придбане за рахунок заробітку або доходу. Оскільки безоплатна приватизація житлової площі за своїм правовим змістом не може вважатись придбанням майна за рахунок заробітку (доходу) подружжя, то і майно набуте шляхом безоплатної приватизації не може вважатись спільним майном подружжя. Разом з цим, якщо продаж надлишків загальної площі квартир здійснюється за сумісні кошти подружжя, то така квартира в цій частині може бути визнана судом спільною сумісною власністю подружжя. В даному випадку ? частину спірної квартири відповідач придбав у власність шляхом викупу надлишків її площі, що перевищували безоплатну норму приватизації. Ніяких доказів того, що кошти витрачені на це належали йому особисто та не були спільним майном подружжя відповідач в ході розгляду справи суду не надав. Відтак, ці кошти мають вважатися сумісними коштами подружжя, що дає підстави для визнання також і викупленої за ці кошти частини квартири спільною сумісною власністю подружжя. До аналогічного висновку дійшов Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 12 вересня 2012 року за наслідками розгляду справи № 6-13527св11. У відповідності до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі, і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. В той же час, згідно із ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до Конституції України засади регулювання шлюбу і сім'ї визначаються виключно законами України; шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка, кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї (частина перша статті 51). У статті 3 Сімейного Кодексу України встановлено, що сім'я створюється на підставі шлюбу та на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, серед яких визначено проживання жінки та чоловіка однією сім'єю. Рівність прав і обов'язків у шлюбі та сім'ї включає в себе також їх рівність у майнових відносинах, які регулюються положеннями вказаного Кодексу та Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України). Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно з п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності». З огляду на викладене, позов підлягає частковому задоволенню та за позивачем має бути визнано право власності на ? частину вказаної квартири, а на решту за відповідачем. На підставі ст. 88 ЦПК України підтверджені належним чином судові витрати у справі покладаються на сторону, проти якої ухвалено рішення. На підставі викладеного,

Outcome: partial