Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-10 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаною позовною заявою, посилаючись на те, що 07.09.2011 року між ним та [PERSON] було укладено договір позики № 7/9, згідно якого позичальник отримав в борг 1 000 300,00 грн. Оскільки, позичальник взяті на себе зобов'язання не виконав, він (позивач) подав позов до Центрально-міського районного суду м. Горлівка Донецької області. 26.12.2012 року ухвалою Центрально-міського районного суду м. Горлівка Донецької області було затверджено мирову угоду укладено між ним та позичальником. Згідно даної ухвали позичальник передав йому (позивачу) в рахунок погашення боргу квартиру [ADDRESS]; право власності позичальника на квартиру визнано припиненим з дати ухвалення судом мирової угоди, а його право власності виникає з дати ухвалення судом мирової угоди. Крім того, позичальник зобов'язався понести усі фінансові витрати, пов'язані з переоформленням права власності на квартиру. 26.12.2012 року між ним та [PERSON] було підписано Акт прийому-передачі нерухомого майна, відповідно до якого він (позивач) отримав у власність спірну квартиру та правовстановлюючі документи на квартиру. Однак, в наслідок проведення на території м. Горлівки бойових дій в межах здійснення антитерористичної операції, він не мав можливості звернутися до органів Державної реєстраційної служби та зареєструвати право власності на вказану квартиру, оскільки, фактично, органи державної влади на окупованій території тимчасово припинили своє діяльність. В грудні 2016 року прибувши до квартири, він виявив, що в квартирі проживає інша особа, при спілкуванні з якою виявилося, що він є [PERSON], та власником спірної квартири, про що пред'явив документи. Набуття права на спірну квартиру [PERSON] відбулося наступним чином. 11.02.2013 року [PERSON] уклав договір позики з деяким [PERSON], відповідно до якого [PERSON] отримав позику в сумі 110 000,00 грн. Однак, [PERSON] вимагав в якості забезпечення виконання зобов'язання укласти договір іпотеки нерухомого майна. [PERSON], скориставшись тим, що в Єдиному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень не було запису про проведення реєстрації права власності ним (позивачем), [PERSON] передав спірну квартиру в іпотеку [PERSON] в рахунок забезпечення виконання умов договору позики. У зв'язку з неналежним виконанням зобов'язань договору позики від 11.02.2013 року [PERSON] було направлено [PERSON] повідомлення про наміри реалізувати предмет іпотеки. 26.08.2015 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір про відступлення права вимоги до [PERSON] Оскільки, позичальник не виконав умови договору позики, [PERSON] на підставі ст. 38 Закону України «Про іпотеку» реалізував спірну квартиру [PERSON] Вважає, що [PERSON] зареєстрував своє право власності на квартиру 18.01.2013 року на підставі підробних документів, оскільки правовстановлюючі документи були передані йому (позивачу). У зв'язку з викладеними обставинами просив витребувати з чужого незаконного володіння спірну квартиру за ним (позивачем). В судове засідання позивач не з'явився, надіслав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. В судове засідання відповідачі не з'явилися, про день, час та місце розгляду справи сповіщалися згідно норм процесуального законодавства, заяв про розгляд справи за їх відсутності до суду не подавали, що дає підстави прийняти рішення по суті спору без присутності відповідачів по доказам, наданим стороною позивача. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі. В суді встановлено, що позивач просить суд витребувати з чужого незаконного володіння нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] за ним, оскільки вважає себе власником даної квартири згідно ухвали Центрально-Міського районного суду м. Горлівки Донецької області від 26.12.2012 року, якою було затверджено мирову угоду між [PERSON] та [PERSON], згідно якої право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS], припинено та визнано право власності за [PERSON] з дати ухвалення судом даної мирової угоди. Встановлено, що 10.09.2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською О.В. посвідчено договір купівлі-продажу квартири, що укладався на підставі застереження задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься у іпотечному договорі. Даний договір укладено між [PERSON] та [PERSON], за умовами якого останній придбав квартиру [ADDRESS]. Право продажу виникло у продавця у зв'язку із порушенням умов договору позики від 11.02.2013 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідченим приватним нотаріусом КМНО Верповською О.В., за реєстровим номером 1268, в тому числі договору відступлення права вимоги за договором позики, посвідченим приватним нотаріусом КМНО Чорнєй В.В. 26.08.2015 року за реєстровим номером 811. Право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за [PERSON] 10.09.2015 року, номер запису про право власності 11121491. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до статей 2, 318 ЦК України річ (майно) може знаходитись у власності Українського народу, фізичних та юридичних осіб, держави Україна, Автономної Республіки Крим, територіальних громад, іноземних держав й інших суб'єктів публічного права. Усі суб'єкти права власності є рівними перед законом. Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до статті 41 Конституції України та п. 2 ч. 1 ст. 3, ст. 321 ЦУ України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Ураховуючи, що згідно зі статтею 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України, то інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв'язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов'язання доставки. До передання майна прирівнюється вручення коносамента або іншого товарно-розпорядчого документа на майно. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Відповідно до ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відмова у державній реєстрації права на нерухомість, ухилення від реєстрації, відмова від надання інформації про реєстрацію можуть бути оскаржені до суду. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. По даній справі позивач вважає, що він є власником спірної квартири згідно ухвали Центрально-Міського районного суду м. Горлівки Донецької області від 26.12.2012 року по справі № 2-4398/12 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми заборгованості за договором позики, головуючий суддя - Зайченко С.В. Своє право власності він не зареєстрував у зв'язку з тим, що на території м. Горлівки проводилися бойові дії в межах здійснення антитерористичної операції та органи державної влади на окупованій території тимчасово припинили свою діяльність. Однак, при перевірці Єдиного державного реєстру судових рішень ухвали Центрально-Міського районного суду м. Горлівки Донецької області від 26.12.2012 року по справі № 2-4398/12 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми заборгованості за договором позики, під головуванням судді Зайченко С.В. не знайдено. Дана обставина викликає сумніви щодо існування даного судового рішення. Позивач до суду не з'явився, підтверджень суду не надав. Крім того, на підтвердження своїх вимог позивачем не надано документів на спірну квартиру, переданих йому [PERSON] по акту прийому-передачі квартири від 26.12.2012 року. Викликає сумніви і сама передача правовстановлюючих документів на спірну квартири, так як по акту прийому-передачі від 26.12.2012 року позивачу передано свідоцтво про право власності на житло від 22.03.1996 року, свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 24.12.2012 року за реєстровим номером 5-4756 та свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 24.12.2012 року за реєстровим номером 5-4757, тобто через два дні після видачі свідоцтв про право на спадщину. Відсутність вказаних документів позбавляє суд перевірити доводи позивача, та наявність належного права [PERSON] на передачу спірної квартири. Не приймається до уваги і посилання позивача на те, що він не зареєстрував своє право на квартиру по ухвалі суду у зв'язку з тим, що на території м. Горлівки проводилися бойові дії в межах здійснення антитерористичної операції та органи державної влади на окупованій території тимчасово припинили свою діяльність, оскільки антитерористична операція розпочалася у квітні 2014 року, тоді як ухвала суду постановлена 26.12.2012 року (в разі її наявності), набула законної сили 02.01.2013 року (згідно норм ЦПК України та за відсутності апеляційної скарги), а не 31.12.2012 року, як вказано в ухвалі. Не вказано позивачем і у кого саме з трьох відповідачів необхідно витребувати квартиру з чужого незаконного володіння. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Норма даної статті встановлює, що доказування є обов'язком сторони. Суд не вправі вимагати у сторін надавати докази. Саме позивач повинен доказати факти, що свідчать про існування правовідносин, з приводу яких виник спір, і про порушення відповідачем прав і законних інтересів позивача; відповідач же повинен доказати ті факти, на які він посилається, обґрунтовуючи свої заперечення проти позову. Таким чином, розподіл обов'язків щодо доказування у цивільній справі здійснюється на підставі одного з основних принципів цивільного судочинства - принципу змагальності, відповідно до якого кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України (ч. 3 ст. 10 ЦПК України). По даній справі позивач не забажав з'явитися до суду та надати докази або звернутися з відповідними клопотаннями задля витребування необхідних доказів в разі неможливості їх надати самостійно. Враховуючи викладене суд дійшов висновку, що позивачем не доведено (не надано належних та допустимих доказів) позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed