Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-23 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. В обґрунтування свої позовних вимог позивач зазначила, що з 05.12.2003 року вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, але фактично однією сімєю, як чоловік та дружина вони проживають з 1998 року. Під час їх спільного проживання жоден з них не перебував в іншому зареєстрованому шлюбі. Під час сумісного проживання однією сімєю вони у 2000 році на спільні кошти побудували житловий будинок, розташований за адресою: Дніпропетровська область, м.Синельникове, вул.Кримська, 3, який у подальшому постійно поліпшували та добудовували на спільні кошти. Цей будинок був побудований ними для сумісного проживання. Враховуючи, що житловий будинок був набутий ними під час шлюбу за спільні кошти та з метою спільного сумісного проживання їх сімї, тому позивач вважає, що даний житловий будинок є обєктом права спільної сумісної власності подружжя і їх з відповідачем частки у ньому мають бути рівними, тобто по ? частині кожному. На даний час позивач не може домовитися із іншим співвласником [PERSON] та дійти згоди про порядок володіння та користування майном, що є їх спальною власністю. Відповідач оспорює та не визнає її право на ? частину спільно побудованого ними будинку. У звязку з цим, позивач просить визнати житловий будинок, будівлі та споруди, розташовані за адресою : Дніпропетровська область, м. Синельникове, вул. Кримська, 3, обєктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON]; визнати за нею право власності на ? частину житлового будинку, будівель та споруд, розташованих за адресою: Дніпропетровська область, м. Синельникове, вул. Кримська, 3. Позивач до початку судового засідання надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала повністю та просила їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не зявився, однак до його початку надав заяву про розгляд справи без його участі. Проти задоволення позовних вимог не заперечував. При визнанні позову суд ухвалює рішення в порядку, встановленому ст.174 ЦПК України. Згідно з ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову Суд, дослідивши матеріали справи, та оцінивши їх у сукупності, дійшов наступного висновку. Згідно свідоцтва про одруження, серія 1-КИ № 190148, 05.12.2003 року одружилися [PERSON] та [PERSON]. Прізвище позивача після одруження : «Нагорна». З технічного паспорту на садибний (індивідуальний ) житловий будинок № 3 по вул. Кримська м. Синельникове вбачається, що його власником є [PERSON]. Також зазначено найменування будівель та споруд, а саме : житловий будинок А-1, літня кухня Г-1, бесідка В-1, навіс Е-1, навіс Д-1, вбиральня Б-1, огорожа № 1-3, бруківка №4. Відповідно до Звіту про оцінку майна ( житлового будинку загальною площею 129,7 м2 , з господарськими будівлями за адресою : Дніпропетровська область, м. Синельникове, вул.. Кримська,3, оціночна вартість обєкта складає 396900 грн., в тому числі оціночна вартість ? частини обєкта складає 198450 грн. З інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно від 16.08.2016 року вбачається, що власником житлового будинку, розташованого за адресою : Дніпропетровська область, м. Синельникове, вул.. Кримська,3 є [PERSON]. Згідно ст.60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 61 Сімейного Кодексу України обєктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 63 Сімейного Кодексу України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст. 69 Сімейного Кодексу України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч.1 ст.70 Сімейного Кодексу України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ч.1 ст.71 Сімейного Кодексу України зазначено, якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Інші обставини що можуть вплинути на розмір часток сторін, як це передбачено ст.ст. 70 та 71 Сімейного Кодексу України, судом не встановлено. Частинами 1,2 ст.372 ЦК України передбачено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч.3 ст.368 ЦК), відповідно до частин 2,3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з Цивільного обороту), незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобовязальними правовідносинами, тощо ( п.23 вищезазначеної Постанови). Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що спірний житловий будинок є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, зясувавши всі обставини справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, повністю підтверджені документально та визнані відповідачем, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного та ст.372 ЦК України, ст.ст. 60, 61, 63, 69, 70, 71 Сімейного Кодексу України, п.п.22,23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»,

Outcome: approved