Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-14 00:00:00

Позивач звернулася до суду з зазначеним позовом до відповідача, обґрунтовуючи який зазначила таке. З 31 серпня 1997 року по 11 листопада 2010 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від шлюбу вони мають неповнолітню дитину - сина [PERSON], [INFO]. На даний час дитина проживає з нею і знаходиться на її утриманні. Вона піклується про сина, відповідач матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, сином не цікавиться, не бере участі у його вихованні. У зв'язку з тим, що відповідач на даний час проживає на окупованій території в зоні проведення антитерористичної операції, виїжджає на заробітки до Автономної Республіки Крим, відмовляється приїжджати до не окупованої території України, він позбавлений можливості надати нотаріально засвідчену заяву про свою згоду на тимчасовий виїзд дитини за кордон, хоча до цього часу таку заяву давав. Вказуючи на те, що вона має намір виїжджати з сином у гості до Російської Федерації, де проживають їхні родичі та друзі, а також вона має можливість вивозити свою дитину за кордон на відпочинок, вважаючи, що в даному випадку порушуються конституційні права неповнолітньої на виїзд за кордон, просить суд дозволити її малолітньому синові у її супроводі тимчасово виїжджати за кордон без згоди батька з обов'язковим поверненням до України до досягнення дитиною повноліття, та надати дозвіл на виготовлення проїзного документа для малолітньої дитини. До початку судового засідання від сторін надійшли заяви, в яких вони просили суд розглянути справу за їхньої відсутності. Позивач позов підтримала, відповідач його визнав. Від представника третьої особи - органу опіки та піклування Біловодської РДА [PERSON] надійшла заява, в якій вона просила розглянути справу за її відсутності, рішення винести на розсуд суду. Дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. З матеріалів справи судом встановлено, що сторони дійсно перебували у зареєстрованому шлюбі, який між ними було розірвано 11 листопада 2010 року. Від даного шлюбу у них є дитина - син [PERSON], [INFO]. Конвенція про права дитини, прийнята 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада1989 року і ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, передбачає, що Держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну, щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами (ст. 10 п. 2). Статтею 141 Сімейного кодексу України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. За змістом статей 150, 155 Сімейного кодексу України, здійснюючи свої права та виконуючи обов'язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, батьківські права не можуть здійснюватись усупереч інтересам дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі отреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Підпунктом 2 пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (зі змінами), передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема, у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Застосовуючи наведені вище норми до виниклих між сторонами правовідносин, з огляду на те, що відповідач визнав позов, тобто обставини щодо неучасті його у матеріальному забезпеченні та вихованні дитини, а також те, що він відмовляється приїжджати на підконтрольну українській владі територію для надання нотаріально посвідченої заяви про дозвіл на тимчасовий виїзд сина за кордон, враховуючи інтереси дитини, суд вважає обґрунтованою вимоги позивача про надання тимчасових дозволів їх малолітньому синові на виїзд за кордон у супроводі матері, а також надання дозволу на виготовлення проїзних документів. Разом з цим, суд не може погодитись з позивачем, що тимчасові дозволи слід надавати до досягнення дитиною повноліття, оскільки відповідно до положень статті 313 Цивільного кодексу України фізичній особі згода батьків для виїзду за кордон вимагається лише до досягнення нею шістнадцяти років. Крім того, на переконання суду, дозвіл на виїзд дитини без обмеження його відповідним часом чи періодом протягом року може стати підставою для її перебування за кордом досить тривалий не обмежений час, що дійсно може порушувати батьківські права відповідача, який їх не позбавлений, та реально позбавити його права на спілкування із сином. За таких обставин, суд вважає необхідним надати тимчасові дозволи на виїзд сина сторін без згоди батька у супроводі матері з обмеження у часі на рік до досягнення дитиною шістнадцяти років, у зв'язку з чим позов підлягає частковому задоволенню. На підставі наведеного,

Outcome: partial