Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-02 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом, у якому просить визнати недійсним договір дарування ј частки в праві спільної власності на квартиру [ADDRESS] від 28.12.2018 за реєстраційним №8307, укладений між [PERSON] та [PERSON] . В обґрунтування позову зазначено, що [INFO] помер чоловік [PERSON] , [PERSON] , після смерті якого залишилося спадкове майно, яке складається з ј частини в праві спільної власності на квартиру [ADDRESS] , що належала померлому [PERSON] , та з Ѕ частини в праві спільної власності на квартиру [ADDRESS] , що належала померлому [PERSON] , який був батьком чоловіка позивача, та після смерті якого [PERSON] спадщину прийняв, однак не оформив своїх спадкових прав. Інші спадкоємці [PERSON] - дочки [PERSON] та [PERSON] від спадщини відмовилися на користь позивача. [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Ковалевського А.В. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно, однак постановою від 01.03.2017 №96/02-31 відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документу на спадкове майно, оригіналу технічного паспорта на квартиру [ADDRESS] . [PERSON] у позові вказує, що до нотаріуса із заявою про оформлення договору дарування вона не зверталася, оскільки у видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус відмовив, тому позивачу не зрозуміло, на якій підставі нотаріус оформив спірний договір дарування без дарувальника. Позивач вважає, що нотаріус ввів в оману її дочку, відповідача по справі, [PERSON] , яка у період укладання спірного договору мала незадовільний фізичний та психологічний стан, та примусив виготовити на її ім`я технічний паспорт на квартиру [ADDRESS] . В діях нотаріуса позивач вбачає порушення вимогу Закону України «Про нотаріат», Порядку вчинення нотаріальних дій та Цивільного кодексу України. Ухвалою Богунського районного суду м.Житомира від 19.12.2019 відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. 15.01.2020 від відповідача [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач вказує, що вона є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується такими документами: свідоцтвом про право на спадщину за заповітом №5293 від 27.08.2018 на 1/2 частки квартири, яка залишилася після померлої бабусі [PERSON] ; договором дарування №4877 від 12.07.2019 на 1/4 частки квартири, яка подарована дядьком [PERSON] ; договором дарування №8307 від 28.12.2018 на 1/4 частки, яка подарована мамою [PERSON] . У зазначеній квартирі зареєстроване місце проживання відповідача та двох її неповнолітніх дітей, позивач у квартирі на даний час не проживає. Відповідач вважає необґрунтованими посилання позивача на неправомірність дій нотаріуса, оскільки [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за законом після померлого [PERSON] , та після підготовки позивачем необхідних документів, було укладено договір дарування. Позивач самостійно здійснювала підготовку документів, необхідних для укладення договору, а саме отримала дозвіл органу опіки та піклування на відчуження частини квартири, оскільки там зареєстроване місце проживання неповнолітніх дітей відповідача, замовляла експертну оцінку нерухомого майна, висновок якої необхідний для укладання договору. Також [PERSON] особисто підписувала у нотаріуса договір дарування, ставила підпис у реєстрі нотаріальних дій та погоджувалася зі словами нотаріуса, що вона перебуває при ясному розумі та здоровій пам`яті, та діє з власної волі, без тиску. Відповідач вказує, що посилання позивача на неправомірні дії нотаріуса не відповідають дійсності та є наклепом. Посилаючись на зазначене, відповідач вказує, що позов [PERSON] є необґрунтованим та безпідставним, тому просить відмовити у його задоволенні. Інші документи по суті справи до суду не надходили. 26.02.2020 до суду надійшло заперечення позивача [PERSON] на пояснення відповідача, які викладені у відзиві, відповідно до змісту якого позивач підтримала твердження, викладені у позові. 08.07.2020 та 19.10.2020 до суду надійшли клопотання позивача [PERSON] , відповідно до змісту яких позивач підтримує позовні вимоги та просить визнати договір дарування від 28.12.2018 недійсним на підставах, викладених у позові. 04.03.2021 до суду надійшли клопотання позивача [PERSON] про зобов`язання начальника БТІ Піонтківського П.В. особисто надати до суду всі оригінали документів інвентаризаційної справи на приватний будинок [ADDRESS] ; про зобов`язання приватного нотаріуса Ковалевського А.В. особисто надати у судове засідання всі документи спадкової справи №53/2015, заведеної до майна померлого [PERSON] , та спадкової справи №465/2009, заведеної до майна померлого [PERSON] ; про витребування у [PERSON] оригінали документів щодо права власності на квартиру [ADDRESS] . 01.04.2021 [PERSON] до суду було подане клопотання про виклик свідків. Згідно з протокольною ухвалою суду від 09.04.2021 у задоволенні клопотань [PERSON] від 04.03.2021 та від 01.04.2021 відмовлено. Також, 01.10.2021 позивачем [PERSON] до суду подане клопотання про виклик свідка. Згідно з протокольною ухвалою суду від 01.10.2021 у задоволенні клопотання [PERSON] від 01.10.2021 відмовлено. 23.11.2021 до суду надійшла заява позивача [PERSON] про відвід судді Воробйової Т.А., у задоволенні якої ухвалою суду від 23.11.2021 відмовлено. 03.12.2021 суду надійшло клопотання позивача [PERSON] про визнання договору дарування недійсним, стягнення з приватного нотаріуса Житомирського нотаріального округу Ковалевського А.В. матеріальної та моральної шкоди. Згідно з протокольною ухвалою суду від 03.12.2021 клопотання [PERSON] від 03.12.2021 залишено без розгляду в частині стягнення з приватного нотаріуса Житомирського нотаріального округу Ковалевського А.В. матеріальної та моральної шкоди; в решті клопотання оцінено судом як письмові пояснення по справі та долучено до справи. У судовому засіданні позивач позов підтримала та просила його задовольнити з підстав, викладених у позові, додатково пояснила, що при підписанні договору дарування були виявлені недоліки, які нотаріус пообіцяв виправити, однак не виправив. Як вказує позивач, у подальшому до неї дійшли чутки, що від її дочки вимагають продати належну останній квартиру, тому позивач просить визнати договір дарування недійсним. Спірний договір був підписаний нею під впливом примусу, вважає, що нотаріус самоправно подарував належну позивачу квартиру, тим самим позбавивши її права власності. Представник відповідача у судовому засіданні позов підтримав, вказав, що договір дарування був укладений позивачем під впливом під впливом тяжкої обставини - втрати годувальника, яким був її померлий чоловік [PERSON] , просив позов задовольнити. Відповідач у судовому засіданні проти позову заперечила з підстав, викладених у відзиві. Вказала, що позов є необґрунтованим та безпідставним, доводи, викладені у ньому не відповідають дійсності. Нотаріус відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки квартири [ADDRESS] та [ADDRESS] є двома окремими об`єктами нерухомого майна, а позивач вважає, що вони перебувають у спільній сумісній власності. Також відповідач вказує, що позивач та померлий [PERSON] , жили окремо, [PERSON] , який був батьком відповідача, постійно хворів і відповідач 5 років доглядала за ним. Між позивачем та батьком були погані відносини, вони постійно сварились, шлюб існував лише формально. Тому, безпідставними відповідач вважає доводи позивача і представника про укладення договору дарування під впливом тяжкої обставини - смерті годувальника, чоловіка позивача, оскільки [PERSON] помер у 2015 році, за три роки до укладення оспорюваного договору. Договір дарування, за переконанням відповідача, було укладено відповідно до вимог законодавства та на підставі належних документів, які були надані нотаріусу. Доводи позивача ґрунтуються на її невірному розумінні суті питань. У задоволенні позову просила відмовити. Третя особа у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним, причини неявки не повідомив. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що постановою приватного нотаріуса Житомирського нотаріального округу Ковалевсько А.В. від 01.03.2017 [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом на майно, котре лишилося після смерті [INFO] її чоловіка [PERSON] , а також на майно, що залишилося після смерті [INFO] [PERSON] , спадкоємцем якого був його син [PERSON] , котрий спадщину прийняв, але не оформив своїх спадкових прав на майно, яке складається 1/4 частки в праві спільної власності на квартиру [ADDRESS] , що належала [PERSON] ; 1/2 частки в праві спільної власності на квартиру [ADDRESS] , що належала [PERSON] ; часток в праві спільної власності на земельну ділянку площею 0,0317 в [ADDRESS] , кадастровий номер: 1810136300050070003, що належали [PERSON] та [PERSON] ; часток в праві спільної власності на земельну ділянку площею 0,1 га в [ADDRESS] , кадастровий номер: 1810136300050070001, що належали [PERSON] та [PERSON] ; земельної ділянки для ведення особистого підсобного господарства в с. Кам`янка, Житомирською району, площею 0,600 га, що належала [PERSON] , а також залишку грошових коштів в сумі 1072,20 грн та 433,00 грн, що належали [PERSON] , - у зв`язку з неподанням відомостей та документів, необхідних для вчинення нотаріальних дій, невнесенням плати за вчинення нотаріальних дій, а також невнесенням встановлених законодавством платежів, пов`язаних із вчиненням нотаріальних дій відповідно до вимог чинного законодавства (т. 1 а.с. 19-21). 04.12.2018 приватним нотаріусом Житомирського нотаріального округу Ковалевським А.В. видано [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] . Спадкове майно складається з ј частки в праві спільної часткової власності на квартиру [ADDRESS] (т. 1 а.с. 9). Рішенням виконавчого комітету Житомирської міської ради №1436 від 19.12.2018 надано [PERSON] дозвіл здійснити дарування належної їй частини двокімнатної квартири [ADDRESS] , дочці [PERSON] , враховуючи те, що за даною адресою зареєстровані онуки [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , які у подальшому будуть мати право користування житловою площею (т. 1 а.с. 15). 28.12.2018 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування, відповідно до якого [PERSON] подарувала [PERSON] ј частку в праві спільної часткової власності на квартиру [ADDRESS] , Договір посвідчений приватним нотаріусом Житомирського нотаріального округу Ковалевським А.В. та зареєстрований у реєстрі за №7792 (т. 1 а.с. 7-8). Відповідно до змісту листа Головного територіального управління юстиції у Житомирській області від 08.08.2019 №А-647/2.2/2.2-30/2019/14605, який наданий [PERSON] на скаргу щодо дій приватного нотаріуса Житомирського нотаріального округу Ковалевського А.В., у вступній частині договору дарування від 28.12.2018 була допущена технічна описка, а саме замість кв. [ADDRESS] , яка була виправлена приватним нотаріусом Ковалевським А.В., про що на примірниках договору наявне відповідне застереження після посвідчувального напису, із зазначенням дати та проставленням підпису і печатки приватного нотаріуса. Також, в тексті договору виправлення зроблене таким чином, що можна прочитати як виправлене, так і помилково написане, а потім закреслене, чим належно дотримано вимоги 6.13. Правил. З пояснення приватного нотаріуса Ковалевського А.В., встановлено, що умови та правові наслідки укладення вказаного правочину сторонам було роз`яснено, про що свідчать особисті підписи сторін на договорі дарування (т. 1 а.с. 16-18). Згідно з частиною першою статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (частина перша статті 718 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина перша статті 722 ЦК України). На обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що спірний договір дарування укладений нею під впливом обману, який, за твердженням позивача, мав місце з боку нотаріуса. Відповідно до вимог статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. За вимогами статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Згідно із частиною першою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно роз`яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Відповідно до частини першої статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Тобто правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Отже, правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України. Зазначене відповідає позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 06.212.2021 №464/4596/20 та інших. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вбачається з копії оспорюваного договору дарування від 28.12.2018, договір дарування частини квартири укладений у письмовій формі та посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Ковалевським А.В., зареєстрований в реєстрі за №8307. У договорі дарування від 28.12.2018 сторони підтвердили, що вони перебувають при здоровому розумі, ясній пам`яті та діють добровільно, за власною волею та без будь-якого примусу, сторони є дієздатними, усвідомлюють правові наслідки укладення цього договору та підтверджують дійсність намірів створити для себе юридичні наслідки, договір не носить характеру удаваного та/або уявного правочину. Договір сторонами прочитаний, зміст його положень зрозумілий, і відповідно до волевиявлення, прийнятий та підписаний ними особисто (преамбула до договору, п. 8.4, абз. 2 п. 8.7 договору) . [PERSON] зареєструвала право власності на подаровану їй частку квартири, про що свідчить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (т. 1 а.с. 75). Позивачем на обґрунтування позовних вимог не наведено жодного факту, який би міг свідчити про те, що при укладенні спірного договору дарування її було введено в оману відповідачем. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] самостійно вчиняла дії з підготовки документів, необхідних для укладання спірного правочину, а саме зверталася до служби у справах дітей з метою отримання дозволу на відчуження частити квартири, право користування якою мають малолітні діти (т.1 а.с.15), а також замовляла оцінку об`єкту нерухомого майна (т. 1 а.с. 78-80), що свідчить про усвідомленість та зваженість її дій. Також, мотивуючи позов, позивач посилається на неправомірність дій нотаріуса, при цьому дій нотаріуса позивач не оскаржує. Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту введення її в оману як відповідачем, так і нотаріусом під час укладення оспорюваного договору, у той час як наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Також на обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що спірний договір дарування укладений нею під впливом тяжкої обставини - втрати годувальника, яким був її померлий чоловік [PERSON] . Відповідно до частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Правочин, про визнання якого недійсним ставиться питання за статтею 233 ЦК України, характеризується тим, що особа вчиняє його добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена вчинити правочин через тяжкі для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі. Підставами визнання правочину недійсним за статтею 233 ЦК України та предметом доказування у справі є: 1) наявність тяжкої обставини, в якій перебувала особа, що змусила її вчинити правочин; 2) правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах. Наявність тяжкої обставини, що змусила особу вчинити правочин, має довести сторона, яка такий правочин оспорює. Предметом доказування також є той факт, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було би вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжкі обставини мають вплинути на особу таким чином, що спонукають її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин, і бути наявними саме в момент вчинення правочину. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Такі правочини мають дефекти волі і здійснюються за обставин, коли особа змушена вчинити правочин на вкрай невигідних для себе умовах. Виходячи із системного аналізу наведених норм, визнання правочину недійсним на підставі приписів статті 233 ЦК України пов`язане із доведеністю наявності чи відсутності власного волевиявлення в особи на його вчинення на тих умовах, за яких був укладений правочин. Суд критично відноситься до твердження позивача про вчинення правочину під впливом тяжкої обставини, якою є смерть годувальника, оскільки її чоловік [PERSON] помер [INFO] (т. 1 а.с. 37), а спірний договір було укладено через більш як три роки - 28.12.2018. Крім того, з пояснень відповідача [PERSON] встановлено, що її батьки [PERSON] та [PERSON] спільно не проживали та були у неприязних відносинах. Доказів того, що [PERSON] був годувальником [PERSON] , матеріали справи не містять. Зважаючи на вищезазначене, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним оспорюваного договору дарування на підставі статі 233 ЦК України, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що оспорюваний договір дарування укладений під впливом тяжкої для неї обставини та на вкрай невигідних для неї умовах. [PERSON] не довела, що за відсутності тяжкої обставини (смерті чоловіка) правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. За договором дарування обдарований безвідплатно набуває у власність майно і цим правочином не встановлюється обов`язок обдарованого вчинити або не вчиняти на користь дарувальника або іншої особи будь-яку дію, а отже, правочин не може вчинятися на вкрай невигідних умовах з огляду на те, що цей правочин не є оплатним. Під час укладення оспорюваного договору дарування позивачу роз`яснено нотаріусом права та обов`язки сторін і вона розуміла значення своїх дій. Верховний Суд у постанові №149/1962/20 від 15.11.2021 вказує, що для визнання правочину недійсним на підставі частини першої статті 233 ЦК України необхідна сукупність умов (наявність тяжкої обставини, в якій перебувала особа, що змусила її вчинити правочин; правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах.). Такий висновок підтверджується вживанням законодавцем в частині першій статті 233 ЦК України сполучника «і», за допомогою якого відбувається поєднання вказаних умов. Встановлена статтею 233 ЦК України підстава недійсності правочину є сукупністю цих двох елементів - відсутність хоча б одного з них є ознакою знаходження відповідних правовідносин за межами сфери регулювання частини першої статті 233 ЦК України. Обравши способом захисту своїх прав визнання договору дарування недійсним, позивач на підставі положень ЦПК України щодо змагальності сторін була зобов`язана довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог. При цьому, будь-яких доказів, які підтверджують факт вимушеності укладення оспорюваного правочину, [PERSON] не надала. Узагальнюючи викладене, суд доходить висновку про те, що відсутні підстави для визнання спірного договору дарування недійсним, оскільки казаний договір дарування посвідчено та зареєстровано у встановленому законом порядку, а відповідачем зареєстровано право власності на частину квартири, отже, у результаті вказаних дій дарувальником було втрачено, а обдаровуванню безоплатно набуто право власності на частину квартири, при цьому, позивачем обґрунтованість позовних вимог жодними доказами не підтверджено. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). За таких підстав, судові витрати, згідно зіст. 141 ЦПК України, покладаються на позивача, з урахуванням відмови у задоволенні позову.

Outcome: dismissed