Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-10 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом в якому просить визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири, яку [PERSON] заповів [PERSON], що знаходиться за адресою: [ADDRESS] за набувальною давністю. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 13 грудня 1977 року вона зареєструвала шлюб з [PERSON], [INFO], у відділі ЗАГСУ Стрийського міськвиконкому. За час шлюбу виконавчим комітетом Ради народних депутатів міста Стрия на її ім'я видано ордер №1574 серії Г від 23 листопада 1988р. на право зайняття однокімнатної квартири [ADDRESS]. Дану квартиру було приватизовано згідно свідоцтва про право власності від 17 травня 1996р., виданого ВАТ «Стрийський завод КПО», відповідно до якого квартира [ADDRESS], належить їй та члену її сім'ї [PERSON] на праві спільної часткової власності у рівних частках. 13 березня 2000 року шлюб між ними розірвано. За час шлюбу дітей у них не було. Після розірвання шлюбу відносини між ними припинились. [PERSON] змінив місце проживання, але не був знятий з реєстрації за адресою: [ADDRESS]. Вона самостійно оплачувала комунальні послуги, на життя не вистачало. Оскільки власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить (ч.1 ст.322 Цивільного кодексу України), вона намагалась його розшукати та зобов'язати оплачувати за власну частину комунальних послуг, зверталась до Стрийського МВ ГУМВС України у Львівській області з приводу розшуку колишнього чоловіка. [INFO] [PERSON] помер. Їй відомо, що [PERSON] склав заповіт, посвідчсний приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу Львівської області [PERSON], згідно якого заповів своєму племіннику [PERSON] ? частину квартири [ADDRESS]. Покликаючись на норми ч.ч.1,4 ст.344 ЦК України, п.13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» вважає, що є наявними всі підстави для визнання її власником майна за набувальною давністю. 30 травня 2014 року, відповідач [PERSON] на підставі ст.ст.31,123 ЦПК України, звернувся до суду з зустрічною позовною заявою (а.с.34-35), та уточнивши в судовому засіданні 11 серпня 2014 року позовні вимоги просить суд встановити юридичний факт про те, що свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS], видане Відкритим акціонерним товариством «Стрийський з-д КПО» на підставі розпорядження №88 від 17.05.1996 р., зареєстроване в Стрийському МБТІ за №6195 від 20.05.1996 р. на ім'я [PERSON] та [PERSON], дійсно належить [PERSON], який помер [INFO], визнати за ним, [PERSON] право власності на ? частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON]. В обґрунтування зустрічних позовних вимог покликається на те, що в свідоцтві про право власності на частину квартири [ADDRESS] від 17.05.1996 року співвласник квартири (його спадкодавець) зазначений як [PERSON], а згідно паспортних даних, свідоцтва про смерть та заповіту, який було посвідчено 06.12.2012 року приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу та зареєстровано в реєстрі за №1869, спадкодавець зазначений як [PERSON]. Заповіт [PERSON] було посвідчено 06.12.2012 року приватним нотаріусом [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за №1869 на підставі паспорта [PERSON]. Свідоцтво про смерть [PERSON] було видано на підставі паспорта [PERSON]. [PERSON] була одружена з [PERSON]. Інших чоловіків в [PERSON] не було. В квартирі [ADDRESS] проживав лише один [PERSON], який був чоловіком [PERSON], і саме чоловік [PERSON] - [PERSON], як член подружжя, що проживав в квартирі [ADDRESS], брав участь у ії приватизації, як член подружжя та особа, що проживала в даному приміщенні. Відтак факт належності його дядькові свідоцтва про право власності на квартиру від 17.05.1996 року, підтверджується і записом в будинковій книзі, і довідкою з місця його проживання від 28.08.2013 р. № 1317, а також підтверджується самою відповідачкою [PERSON] Окрім цього, звертає увагу суду, що [PERSON] був його рідним дядьком - братом його мами. Користуючись правом, передбаченим ст. ст. 1233, 1234 ЦК України, за час свого життя, 06.12.2012 року [PERSON] склав заповіт, як розпорядження на випадок своєї смерті, який було посвідчено приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу та зареєстровано в реєстрі за № 1869. У відповідності до вказаного заповіту [PERSON] заповів все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося і взагалі все те, що на день смерті буде належати йому і на що він за законом матиме право йому - [PERSON] [INFO] [PERSON] помер. До складу спадщини, у відповідності до ст. 1218 ЦК України ввійшли всі права та обов'язки [PERSON], що належали йому на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, а саме майнові права на майно, яке належало йому на праві власності, серед якого є і спірна 12 частини квартири [ADDRESS], яка належала йому на підставі свідоцтва про право власності на квартиру (будинок) від 17.05.1996 року, виданого на підставі розпорядження від 17.05.1996 р. №88, та зареєстрованого Стрийським МБТІ 20.05.1996 р. за № 6195. У визначений законом термін, а саме 27.08.2013 р. він звернувся до приватного нотаріуса Стрийського районного нотаріального округу [PERSON] з заявою про прийняття спадщини. На підставі зазначеної заяви, приватним нотаріусом [PERSON] було заведено спадкову справу № 122013. Але свідоцтво про право на спадщину за заповітом отримати він так і не зміг, оскільки у нього відсутні оригінали документів (які знаходяться у [PERSON]), що підтверджують право власності [PERSON] на 12 частку квартири [ADDRESS], про що 29.05.2014 року приватним нота ріусом [PERSON] було винесено і вручено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Крім того, позивач оспорює його право в судовому порядку. З цих підстав він змушений звернутися до суду для визнання за ним права власності на спадкове майно, що залишилося після смерті [PERSON], а саме 12 частку квартири [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач [PERSON], будучи допитаною судом в якості свідка, на підставі ст.57 ЦПК України, позовні вимоги підтримала, зустрічні позовні вимоги заперечила та пояснила суду, що з колишнім чоловіком [PERSON] вони прожили разом 27 років, проте після вибуху газу у їхній квартирі в лютому 1999 року та двохрічного ремонту міською радою їхнього помешкання, відносини між ними припинилися і у 2000 році шлюб між ними було розірвано, а з 2001 року вона одна проживала в спірній квартирі, чоловік додому не повернувся. Їй відомо, що чоловік деякий час проживав в своєї рідної сестри - матері відповідача у справі, а згодом виїхав у невідомому напрямку. Вона намагалася його розшукати та зобов'язати сплачувати комунальні послуги, проте не отримала жодних відомостей про його місцезнаходження. Відмовляється передати на руки відповідачу оригінал свідоцтва про право власності на квартиру, вважає себе єдиним власником спірного помешкання. Просить позов задоволити, а в задоволенні зустрічного позову відмовити. Представник позивача [PERSON] позовні вимоги свого довірителя підтримала повністю, зустрічний позов заперечила та зазначила, що згідно копії супровідного листка та талона до супровідного листа швидкої медичної допомоги Стрийської центральної районної лікарні №26 від 28 листопада 2012р., відомості до якого внесені зі слів хворого [PERSON], можна зробити висновки про те, що станом на 28 листопада 2012р. [PERSON] фактично проживав за адресою: [ADDRESS], а не за місцем реєстрації: [ADDRESS]. Заповіт [PERSON] складено та посвідчено приватним нотаріусом [PERSON] вдома за адресою: [ADDRESS] у зв'язку з похилим віком заповідача. В матеріалах спадкової справи знаходиться копія заяви [PERSON] про видачу свідоцтва про право на спадщину від 15 листопада 2013р. У [PERSON] при зверненні до Стрийської державної нотаріальної контори 15 листопада 2013р. свідоцтво про смерть [PERSON] було відсутнє, оскільки в матеріалах спадкової справи знаходиться запит державного нотаріуса до відділу ДРАЦС м. Стрия Стрийського міськрайонного управління юстиції про надання копії актового запису та витягу з Реєстру про смерть [PERSON] Відповідно до отриманого на запит державного нотаріуса повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть від 15 листопада 2013р. свідоцтво про смерть [PERSON] та витяг з Державного реєстру для виплати допомоги на поховання отримав [PERSON] Також у матеріалах спадкової справи знаходиться копія довідки КП «Світанок» №2780 від 13 листопада 2013р., виданої [PERSON] для подання в нотаріальну контору. В даній довідці вказано про те, що [PERSON] помер [INFO]. і був прописаний по [ADDRESS]. Тобто, [PERSON] станом на 13 листопада 2013р. не була відома дата смерті [PERSON], який помер [INFO] Дата смерті [INFO]. зазначена також у будинковій книзі у штампі про зняття з реєстрації місця проживання [PERSON] Позивач стверджує, що на заяві нотаріусу 15.11.2013 р. зазначений не її підпис (та у цей день вона не підписувала жодних документів у Стрийській державній нотаріальній конторі, оскільки у цьому не було потреби, і наведене суперечить правовим приписам ст. 1272 Цивільного кодексу України, оскільки з дня смерті [PERSON] ([INFO]) до дня її звернення минуло більше 8 місяців. Крім того, у заповіті [PERSON], посвідченого 06 грудня 2012р. приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу Львівської області [PERSON], відсутні паспортні дані особи, яка підписала за нього заповіт ([PERSON]). Окрім цього, звернула увагу суду на п.9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до якого володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. До позовної заяви [PERSON] додано копію ордера № 1574 серії Г від 23 листопада 1988р. на право зайняття однокімнатної квартири за [ADDRESS], виданого виконавчим комітетом Ради народних депутатів міста Стрия на ім'я [PERSON] Дану квартиру було приватизовано згідно свідоцтва про право власності від 17 травня 1996р., відповідно до якого квартира [ADDRESS], належить [PERSON] та члену її сім'ї [PERSON] на праві спільної часткової власності у рівних частках. Таким чином, [PERSON] вважала, що володіє квартирою [ADDRESS] цілком законно. І оскільки [PERSON] не з'являвся та не вчиняв жодних дій щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, [PERSON] намагалась його розшукати та зобов'язати оплачувати за власну частину комунальних послуг, зверталась до його рідної сестри [PERSON] за інформацією з приводу його місцезнаходження, яка підтвердила цей факт у судовому засіданні, зверталась до Стрийського MB ГУ МВС України у Львівській області з приводу розшуку колишнього чоловіка, що суперечить твердженню відповідача за первісним позовом про те, що співвласники домовились про користування спірним майном шляхом укладення усного договору. [PERSON] протягом 14-ти років самостійно утримувала майно, що належало їй та [PERSON] на праві спільної часткової власності, і таким чином у неї виникло право бути визнаною власником майна за набувальною давністю відповідно до ст.344 ЦК України. Крім того, право власності на квартиру [ADDRESS] виникло на підставі правовстановлюючого документу - свідоцтва про право власності на квартиру, а не на підставі договору, оскільки відповідно до ч.1 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідач [PERSON], будучи допитаним судом в якості свідка, на підставі ст.57 ЦПК України, зустрічні позовні вимоги підтримав, первісний позов заперечив та пояснив суду, що його дядько [PERSON] проживав у їхній з матір'ю квартирі по [ADDRESS] з 1999 р., після вибуху газу в його квартирі. Після закінчення міською радою ремонту в квартирі, дядько намагався вселитися в спірну квартиру, проте позивач вигнала його та пригрозила облити кип'ятком, якщо він ще раз повернеться. Дядько придбав будинок в с.Ортиничі і там проживав тривалий час. Проте кожного місяця приїжджав в м. Стрий, щоб отримати пенсію і не раз навідувався в спірну квартиру, проте позивач його туди не впускала. В жовтні 2012 року [PERSON] тяжко захворів, потрапив в лікарню, і після виписки він забрав його до себе додому, де він проживав до дня своєї смерті. Згодом склав заповіт на його ім'я і заповів все належне йому майно. Додатково пояснив, що після відмови нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, він до позивача з питанням отримання свідоцтва про право власності на квартиру не звертався, оскільки остання оспорювала його право і звернулася до суду. Таким чином, враховуючи те, що він прийняв спадщину, подавши до нотаріальної кон тори відповідну заяву про прийняття спадщини, і не має можливості оформити в установле ному, актами цивільного законодавства, порядку спадщину та отримати через нотаріуса свідоцтво про право на спадщину на нерухоме майно, яким є 12 частка квартири [ADDRESS], оскільки позивач за первісним позовом, не дає оригінал правовстановлюючого документа та оспорює його права на це майно, він вимушений звернутись до суду з зустрічним позовом та просить суд його задоволити. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] первісні позовні вимоги заперечив, зустрічні позовні вимоги свого довірителя підтримав та пояснив суду, що [PERSON] був рідним дядьком його довірителя. Позивачка є колишньою дружиною його дядька. Приблизно у 2000 році вони розлучились. Дядько після 2000 року жив переважно в с. Ортиничі. Проте періодично безперешкодно користувався квартирою, що є предметом спору - коли був у Стрию завжди заходив, міг залишитись в ній. Те, що [PERSON] користувався квартирою підтверджується і самою позивачкою в її заяві до Стрийської державної нотаріальної контори (про видачу свідоцтва про право на спадщину), в якій позивачка стверджує, що [PERSON] до смерті жив за адресою: [ADDRESS], і навіть вважає себе членом його сім'ї. Виходячи з того, що позивачка визнає, що [PERSON] користувався даною квартирою протягом останніх 5 років, вона не має правових підстав вимагати визнати за нею право власності за набувальною давністю. Позивачка знає і завжди знала, що ? квартири [ADDRESS] належить [PERSON], відтак знала про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Як вбачається з позовної заяви, квартиру було приватизовано подружжям: [PERSON] та [PERSON], а відтак позивачка знала про права [PERSON] на ? цієї квартири. [PERSON] не відмовлявся від свого права власності на це майно, оскільки розпорядився ним - уклав заповіт відносно цьо го майна, про що позивачці було відомо, оскільки це вона ствердила у своїй позовній заяві. Крім того про те, що позивачка знала, що [PERSON] є власником спірної частини квартири і не відмовився від неї, стверджується тим, що позивачка у 2009 році зверталась до Стрийського МВ ГУМВС України у Львівській області з вимогою спонукати [PERSON] сплачувати комунальні платежі за «свою ([PERSON]) частку у квартирі» . Крім того, заяви, в порядку ст.347 ЦК України, [PERSON] не подавав, підстав стверджувати про те, що він відмовився від свого права власності на належну йому частину спірної квартири немає. Позивачка жодного разу не зверталась до [PERSON] з позовом про припинення його права власності на частку у спільному майні (спірній квартирі), а тому підстав стверджувати про втрату [PERSON] права власності на спірну частину квартири, чи припинення його права на частку також немає. Натомість позивачка у 2001 році зверталась з позовом до [PERSON] про розподіл спільно нажитого майна, чим підтверджується, що вона усвідомлювала те, що вся квартира не є лише її власністю, як усвідомлювала і те, що [PERSON] має право власності на частку у цій квартирі. Жодним нормативним актом не передбачено, що власник зобов'язаний проживати в належній йому квартирі під страхом позбавлення права власності на неї. Співвласники ([PERSON] та [PERSON]) домовились про порядок користування річчю (спірним майном), оскільки: [PERSON] не відмовився від свого права власності; в установленому законом порядку - письмової заяви до відповідних органів не подавав; [PERSON] не вимагав матеріальної компенсації своєї частки у власності; позивачка не зверталась до суду з вимогою припинити право [PERSON] на його частку в спільному майні, і право [PERSON] припинено не було. Вважає, що позивачка заволоділа спірним майном виключно на підставі договору з [PERSON], оскільки інших підстав, передбачених законом не існує. В противному випадку, якщо позивачка володіла спірним майном не на підставі договору чи не на іншій, передбаченій законом підставі, не можна стверджувати про те, що вона заволоділа і користувалась таким майном добросовісно. І, якщо позивачка таки заволоділа майном на підставі договору, то відповідно до частини 3 статті 344 ЦК України, заявляти вимогу про визнання за нею права власності за набувальною давністю вона отримає право не раніше 2016 року. Натомість якщо вона заволоділа майном іншим чином (не за договором), то вона заволоділа майном не добросовісно, а відтак не має права заявляти вимогу про визнання за нею права на спірну частину майна за набувальною давністю. Виходячи з наведеного вище, в задоволенні первісного позову позивачу просить відмовити, а зустрічні позовні вимоги, з мотивів, викладених в позовній заяві задоволити. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] первісні позовні вимоги заперечила, зустрічні позовні вимоги свого довірителя підтримала та просить суд врахувати всі письмові пояснення, які містяться в матеріалах справи та обґрунтування, наведені відповідачем та представником [PERSON] та доповнила, що [PERSON] фактично надав право своїй колишній дружині користуватися її частиною та проживати в квартирі, а вона в свою чергу створила йому всі умови, щоб він змушений був покинути спірне помешкання. [PERSON] намагався вселитися в квартиру, проте позивач йому всіляко у цьому перешкоджала. Після його смерті, спочатку звернулася в нотаріальну контору як спадкоємець 4 черги, а потім змінила тактику і просить визнати за собою право власності за набувальною давністю, що не відповіжає вимогам чинного законодавства. Просить в задоволенні первісного позову відмовити, а зустрічний позов задоволити. Третя особа - приватний нотаріус Стрийського районного нотаріального округу [PERSON] у вирішення позову поклалася на розсуд суду та дала пояснення про те, що за зверненням відповідача, виїжджала за місцем його проживання і посвідчувала згідно закону заповіт, складений [PERSON], який в силу свого стану здоров'я не зміг самостійно приїхати в нотаріальну контору. За згодою спадкодавця заповіт від його імені було підписано іншою сторонньою особою. Після смерті спадкодавця, відповідач звернувся до неї з заявою про прийняття спадщини, і під час оформлення спадкових правовідносин було встановлено, що у нього відсутні правовстановлюючі документи, а тому нею було прийнято рішення про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Суд, заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на частину квартири за набувальною давністю не підлягає до задоволення, а зустрічний позов [PERSON] до [PERSON], третя особа приватний нотаріус Стрийського районного нотаріального округу [PERSON] про встановлення факту належності правовстановлюючого документу, визнання права власності на майно в порядку спадкування за заповітом слід задоволити, виходячи з наступного. Міжнародним пактом про економічні, соціальні та культурні права встановлено, що держави, які беруть участь у ньому, визнають право кожного на достатній життєвий рівень для нього і його сім'ї, що включає достатнє харчування, одяг і житло, а також на неухильне поліпшення умов житла (ст.11). Стаття 47 Конституції України закріплює право кожного на житло, яке є однією з головних матеріальних умов існування людини. Конституційне право на житло означає насамперед право громадянина мати житло для власного проживання і проживання членів його сім'ї. За змістом вказаної статті ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. В контексті конституційного положення частина 4 вказаної статті встановлює додаткові гарантії щодо права користування житлом, зокрема те, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. У відповідності до ст. ст. 312 та 328 ЦК України право власності є непорушним та набувається на підставі, що не заборонено законом. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - жилий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України). Права власника жилого будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON] (позивач) та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.4). 14 березня 2000 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу №076649, видане відділом РАГС виконкому Стрийської міської ради Львівської області від 14.03.2000 р. (а.с.5). За час шлюбу виконавчим комітетом Ради народних депутатів міста Стрия на ім'я позивача [PERSON] видано ордер №1574 серії Г від 23 листопада 1988р. на право зайняття однокімнатної квартири за [ADDRESS] (а.с.6). Дану квартиру приватизовано згідно свідоцтва про право власності від 17 травня 1996р., виданого ВАТ «Стрийський завод КПО», відповідно до якого квартира [ADDRESS] належить [PERSON] та члену її сім'ї [PERSON] на праві спільної часткової власності у рівних частках (а.с.7). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть від 05.03.2013 року, серія [NUMBER] (а.с.53). 06.12.2012 року [PERSON] склав заповіт, як розпорядження на випадок своєї смерті, який було посвідчено приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за № 1869. За змістом заповіту, [PERSON] заповів все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося і взагалі все те, що на день смерті буде належати йому і на що він за законом матиме право відповідачу - [PERSON] (а.с.28). Як вбачається з матеріалів спадкової справи №12/2013, 27.08.2013 року, у встановлений законом строк, [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Стрийського районного нотаріального округу [PERSON] з заявою про прийняття спадщини (а.с.38). На підставі заяви [PERSON], приватним нотаріусом [PERSON] було заведено спадкову справу № 122013 (а.с.52). 29.05.2014 року приватним нота ріусом [PERSON] було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, у зв'язку з відсутністю у спадкоємця оригіналів документів, що підтверджують право власності [PERSON] на 12 частку квартири [ADDRESS] (а.с.39). Суд вважає позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на частину квартири за набувальною давністю безпідставними, такими, що не ґрунтуються на законі, а тому в їх задоволенні слід відмовити, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Крім того, за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Виходячи зі змісту зазначеної статті, обставинами, які мають значення для справи, і які у відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України повинен довести саме позивач є: законний об'єкт володіння; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння). Для застосування ст.344 ЦК України необхідно, щоб володілець був добросовісним, і не знав і не міг знати про те, що річ (майно) належить іншій особі. Враховуючи положення статтей 335 і 344 ЦК України право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК України). Виходячи зі змісту ст.344 ЦК України та п.9 Постанови №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» інститут набувальної давності базується на сукупності таких обставин: тривалого добросовісного, відкритого та безперервного володіння майном як своїм власним. Тривалість володіння передбачає, що має закінчиться визначений законодавством строк перебування речі у володінні певної особи. Відкритість та безперервність володіння теж є необхідними умовами для набуття права власності за набувальною давністю і означають, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, а також те, що протягом зазначеного в законі строку володілець не вчиняв дій, що свідчили б про визнання ним обов'язку повернути річ власнику, а також йому не пред'являвся правомочною особою позов про повернення майна. Однією з основних умов для набуття права власності за набувальною давністю є добросовісне володіння, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна. Володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Відповідно до п.13 Постанови №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «»Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Звертаючись до суду з позовною вимогою про визнання права власності за набувальною давністю на ? квартири, яка належала на праві власності її покійному чоловіку [PERSON], позивач [PERSON] зазначає, що оскільки [PERSON] не з'являвся та не вчиняв жодних дій щодо утримання майна, що було у частковій власності, протягом 14-ти років вона самостійно утримувала майно, що належало їй та [PERSON] на праві спільної часткової власності, і тому вважає, що у неї виникло право бути визнаною власником майна за набувальною давністю відповідно до ст.344 ЦК України. Крім того, вважає, що право власності на квартиру [ADDRESS] у неї виникло на підставі правовстановлюючого документу - свідоцтва про право власності на квартиру, а не на підставі договору, оскільки відповідно до ч.1 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. В судовому засіданні встановлено, що позивач у справі [PERSON] за час шлюбу з [PERSON] 23 листопада 1988р. отримала ордер №1574 серії Г на право зайняття однокімнатної квартири [ADDRESS], квартиру було приватизовано згідно свідоцтва про право власності від 17 травня 1996р., виданого ВАТ «Стрийський завод КПО», відповідно до якого квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], належить позивачу та члену її сім'ї [PERSON] на праві спільної часткової власності у рівних частках. Оригінали документів зберігаються у позивача по справі. З наведеного вбачається, що позивач знала і не могла не знати про те, про те, що 1/2 частини спірної квартири належить [PERSON] згідно свідоцтва про право власності на квартиру. Наведене стверджується, зокрема, і : - поясненнями самого позивача [PERSON] в судовому засіданні, яка не заперечила того факту, що [PERSON] згідно свідоцтва про право власності на квартиру належала ? частина квартири; - записом в будинковій книзі, довідкою з місця проживання від 28.08.2013 р. №1317, згідно з якими, [PERSON] до дня смерті був зареєстрований за адресою: м. Стрий, [ADDRESS]; - письмовими зверненнями у 2009 році позивача до Стрийського МВ ГУМВС України у Львівській області з вимогою спонукати [PERSON] сплачувати комунальні платежі за «свою ([PERSON]) частку у квартирі»; - ухвалою Стрийського міського суду від 18.09.2001 року, з якої вбачається, що [PERSON] зверталася у 2001 році з позовом до [PERSON] про розподіл спільно нажитого майна (а.с.90); - заявою позивача до Стрийської державної нотаріальної контори (про видачу свідоцтва про право на спадщину) від 15.11.2013 р., в якій позивачка стверджує, що [PERSON] до смерті жив за адресою: [ADDRESS], і навіть вважає себе членом його сім'ї (а.с.59). А тому суд, вирішуючи спір між сторонами звертає увагу, що стаття 344 ЦК України визначає ознаки володіння, які є необхідними для набуття права власності на річ за набувальною давністю. Володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна. В даному випадку позивач знала, і не могла не знати, що друга половина квартири належить її колишньому чоловіку [PERSON], а тому відсутня така основна ознака ст.344 ЦК України, як добросовісність заволодіння майном. Обставин, які б давали суду підстави вважати, що [PERSON] добровільно передав у володіння [PERSON] належну йому частину квартири в судовому засіданні не встановлено, в матеріалах справи відсутні будь-які дані про домовленість сторін про умови користування позивачкою належною відповідачу частиною житла, про відмову останнього від неї на користь позивачки, а відтак вимоги позивачки щодо набуття права власності на спірну квартиру за набувальною давністю суперечать приписам ст.344 ЦК України та не мають правового обґрунтування. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом ст.131 ЦПК України сторони зобов'язані подати свої докази чи повідомити про них суд до або під час попереднього судового засідання у справі. Докази подаються у строк, встановлений судом з урахуванням часу, необхідного для подання доказів. Докази, подані з порушенням вимог, встановлених частиною першою цієї статті, не приймаються, якщо сторона не доведе, що докази подано несвоєчасно з поважних причин. Всупереч вимогам ст.ст. 60,131 ЦПК України, позивач не надав суду докази про правомочність набуття майна в порядку набувальної давності, а тому відсутні правові підстави для задоволення позову про визнання права власності на 1/2 частини квартири за набувальною давністю. Є такою, що заслуговує на увагу правова позиція сторони відповідача про те, що законодавець не пов'язує припинення права власності з припиненням (тривалим чи нетривалим) користування річчю власником. Право власності з часом не припиняється, крім випадків відмови власника від права власності (п. 2 ч. 1 ст. 346 ЦК України). В судовому засіданні встановлено, що власник ? частини спірної квартири - [PERSON] не відмовлявся від свого права власності на це майно, оскільки розпорядився ним - уклав заповіт відносно цьо го майна на користь відповідача у справі. Відповідно до статті 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов'язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно. Дослідженими в судовому засіданні доказами встановлено, що [PERSON] за час свого життя не відмовлявся від свого права власності в установленому законом порядку - письмової заяви до відповідних органів не подавав; [PERSON] не вимагав від позивача [PERSON] матеріальної компенсації своєї частки у власності, і [PERSON] не зверталась до суду з вимогою про припинення права [PERSON] на його частку в спільному майні, і право [PERSON] припинено не було. Показання свідків, допитаних в судовому засіданні не спростовують висновків суду та не містять правового обґрунтування позовних вимог, предмету спору не стосуються. Суд не бере до уваги наведені позивачем та її представником твердження про те, що позивач заяви до Стрийської державної нотаріальної контори (про видачу свідоцтва про право на спадщину) після смерті [PERSON] не подавала, та припущення представника позивача про невідповідність заповіту вимогам закону, суд вважає такі голослівними і такими, що не мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Зустрічний позов [PERSON] до [PERSON], третя особа приватний нотаріус Стрийського районного нотаріального округу [PERSON] про встановлення факту належності правовстановлюючого документу, визнання права власності на майно в порядку спадкування за заповітом слід задоволити, виходячи з наступного. Відповідно до п.6 ч.1 ст.256 ЦПК України суди розглядають справи про встановлення фактів належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. В судовому засіданні встановлено, що в свідоцтві про право власності на частину квартири [ADDRESS], Львівської області від 17.05.1996 року співвласник квартири зазначений як [PERSON], а згідно паспортних даних, свідоцтва про смерть та заповіту, який було посвідчено 06.12.2012 року приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу та зареєстровано в реєстрі за №1869, спадкодавець зазначений як [PERSON]. Заповіт [PERSON] було посвідчено 06.12.2012 року приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за № 1869 на підставі паспорта [PERSON]. Свідоцтво про смерть [PERSON] було видано на підставі паспорта [PERSON]. Факт належності [PERSON], який помер [INFO] свідоцтва про право власності на квартиру від 17.05.1996 року, підтверджується записом в будинковій книзі, і довідкою з місця його проживання від 28.08.2013 р. № 1317, а також підтверджується поясненнями позивача у справі [PERSON] Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦПК України у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт. На підставі зібраних у справі доказів, суд приходить до висновку, що в іншому порядку встановити факт належності правовстановлюючого документу неможливо, а тому вимогу слід задоволити та встановити юридичний факт про те, що свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS], яка належить на праві спільної часткової власності в рівних долях [PERSON] та [PERSON], видане Відкритим акціонерним товариством «Стрийський з-д КПО» на підставі розпорядження №88 від 17.05.1996 р., зареєстроване в Стрийському МБТІ за №6195 від 20.05.1996 р. на ім'я [PERSON] та [PERSON], дійсно належить [PERSON], який помер [INFO]. Одночасно в судовому засіданні встановлено, що [PERSON], за час свого життя, 06.12.2012 року склав заповіт, як розпорядження на випадок своєї смерті, який було посвідчено приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу та зареєстровано в реєстрі за № 1869, згідно якого заповів все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося і взагалі все те, що на день смерті буде належати йому і на що він за законом матиме право йому - [PERSON] [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть від 05.03.2013 року, серія [NUMBER] (а.с.53). Спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або законом. Відповідно до ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті, а у разі відсутності заповіту -визначені ц ст.ст. 1261-1265 ЦК України. До складу спадщини, у відповідності до ст. 1218 ЦК України ввійшли всі права та обов'язки [PERSON], що належали йому на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, а саме право на майно, яке належало йому на праві власності, серед якого є і спірна 12 частини квартири [ADDRESS], яка належала йому на підставі свідоцтва про право власності на квартиру (будинок) від 17.05.1996 року, виданого на підставі розпорядження від 17.05.1996 р. № 88, та зареєстрованого Стрийським МБТІ 20.05.1996 р. за № 6195. 27.08.2013 р. [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Стрийського районного нотаріального округу [PERSON] з заявою про прийняття спадщини. На підставі зазначеної заяви, приватним нотаріусом [PERSON] було заведено спадкову справу № 122013 (а.с.38). 29.05.2014 р. приватним нота ріусом [PERSON] було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії у зв'язку з відсутністю у спадкоємця оригіналів правовстановлюючих документів (а.с.39). Відповідно до вимог п.2, ст. 49 Закону України «Про нотаріат» нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо: не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. Згідно з п. 4.12 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від 22.02.2012р. N 296/5 свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів. Згідно з п. 4.15 видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Пунктом 4.18. передбачено, що якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус виготовляє витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз'яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008р., свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно зі ст. ст. 1, 28 Закону України «По державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом (частина друга статті 182). Статтею 28 вищевказаного Закону встановлено, що відомості про зміст документів, що підтверджують (посвідчують) правочини щодо нерухомого майна, узагальнені відомості про речові права окремої особи на нерухоме майно, а також витяги з Державного реєстру прав, що містять відомості про встановлення, зміну чи припинення речових прав на нерухоме майно, надаються органами державної реєстрації лише: - власнику (власникам) нерухомого майна, його спадкоємцям (правонаступникам - для юридичних осіб) або особам, на користь яких вчинено обмеження, чи іншим суб'єктам речового права; - органам державної влади чи органам місцевого самоврядування, їх посадовим особам, якщо запит зроблено у зв'язку із здійсненням ними повноважень, визначених законами; - бюро кредитних історій на їх запит щодо інформації Державного реєстру прав, передбаченої частиною першою цієї статті, в електронному вигляді (у форматі бази даних), у разі наявності письмової згоди юридичних, фізичних осіб - власників нерухомого майна. Згідно з п. 8.6. Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затверджена Наказом Міністерства юстиції України №7/5 від 07.02.2002 року у разі втрати або зіпсування свідоцтва про право власності органом, який проводив оформлення права власності на нерухоме майно, за заявою власника (власників) або уповноваженої ним (ними) особи, до якої додається опубліковане в пресі повідомлення про недійсність втраченого або зіпсованого свідоцтва про право власності, видається дублікат свідоцтва про право власності. При цьому, дублікати правовстановлюючих документів надаються органами БТІ лише за заявою власника, а позивач є лише спадкоємцем колишнього власника, й відтак не набув права власності на частку у квартирі, не набув прав та обов'язків співвласника спірної квартири, зокрема, й права на виготовлення дублікатів документів, що посвідчують право власності на квартиру, й може отримати лише інформацію з реєстру прав власників нерухомого майна. Подібного висновку дійшов Верховний Суд України у своїй Постанові від 20.06.2012 року № 6-62цс12. Дана Постанова прийнята з підстав, передбачених п.1 ч.1 ст. 355 ЦПК України, а тому висновки викладені в ній є обов'язковими для всіх судів України (ч.2 ст. 214, ч.1 ст. 360-7 ЦПК України). В судовому засіданні встановлено, що позивач за зустрічним позовом [PERSON] позбавлений можливості отримати документи законним шляхом, не мав та не має об'єктивної можливості отримати дублікати документів на квартиру, не набув права власності на частку у квартирі, не в змозі отримати свідоцтво про право на спадщину за законом через відсутність оригіналів документів. Тобто, у позивача відсутні умови для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, через що він вимушений звернутися до суду за захистом своїх майнових прав. Враховуючи, що в спадковій справі відсутній оригінал правовстановлюючого документу на на ім'я спадкодавця, і [PERSON] на вимогу нотаріуса не надав зазначений документ, і вказані обставини позивач не заперечував в ході розгляду справи, а тому суд вважає, що нотаріус відмовляючи у вчиненні нотаріальних дій обґрунтовано виніс постанову про відмову у видачі свідоцтва про прийняття спадщини на ім'я позивача, роз'яснивши йому його право на звернення до суду з такими вимогами, і такі дії нотаріуса ґрунтуються на вимогах Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженому Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012р. №296/5. Згідно зі ст.391 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. В судовому засіданні встановлено, що право власності в порядку спадкування за заповітом оспорюється позивачем [PERSON], яка вважає себе власником спірного майна. Виходячи за наведеного, зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що у суду є всі підстави для задоволення позовних вимог та визнання за [PERSON] право власності на ? частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON].

Outcome: dismissed