Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-04 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом в якому просила визнати заповіт [PERSON] на користь [PERSON], посвідчений 19.06.2010 року № 197 приватним нотаріусом [PERSON] недійсним. Позивач зазначає, що [PERSON] була невісткою позивачки. За життя [PERSON] зловживала алкогольними напоями і позивачці стало відомо про існування заповіту від імені [PERSON] на ім'я сторонньої людини - [PERSON] При цьому, як зазначає позивачка, що безпосередньо перед смертю [PERSON] повідомляла, що ніякого заповіту не складала. Підставами позову (з урахуванням уточнень підстав позову) позивачка зазначає порушення норм, зокрема, ст 203, 1233, 1234, 1248, ч. 1 ст. 1257 ЦК України. В судове засідання 07.02.2014 року позивач не з'явився, від представника позивача надійшла заява в якій представник позивача позов підтримав та просив розглядати справу без його участі, проти ухвалення заочного рішення не заперечив. Від представника відповідача надійшла заява про відкладення розгляду справи. Враховуючи викладене, суд вирішує здійснити заочний розгляд справи на підставі ст 224 ЦПК України. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до висновку про обґрунтованість вимог позову виходячи з наступних підстав. Відповідно до вимог статей 1 та 3 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, за захистом яких кожна особа має право звернутися до суду. Частиною 1 ст. 11 Цивільно-процесуального кодексу України встановлено, що суд розглядає цивільну справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Судом достовірно встановлено, що 19.06.2010 року Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] посвідчено за реєстровим № 197 заповіт [PERSON], яка зазначена в заповіті як «[PERSON]», на користь [PERSON]. Згідно вказаного заповіту [PERSON] все своє майно заповіла [PERSON] (далі - Спірний заповіт). [INFO] року [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть від 12.07.2010 року Серія [NUMBER] У зв'язку з тим, що в Спірному заповіті допущено помилку в написанні прізвища спадкодавця, а саме написано «Алексеєва» рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 03.06.2011 року у цивільній справі №20-58/2011р. за заявою [PERSON] за участю заінтересованих осіб Васильківської міської Державної нотаріальної контори, Головного управління юстиції в м. Києві про встановлення факту, що має юридичне значення, встановлено факт належності [PERSON] ([INFO], паспорт серії [NUMBER], ідентифікаційний номер [NUMBER]) заповіту від 19.06.2010 року, який було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за номером 197 (а.с. 88-89). Згідно висновку експерта № 266 від 24.12.2013 року підпис в Заповіді від 19.06.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] № 197 виконаний не [PERSON], а іншою особою. Рукописний напис «[PERSON]» в Заповіті від 19.06.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] № 197 виконано не [PERSON], а іншою особою. Підпис від імені [PERSON] в Заповіті від 19.06.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] № 197 виконаний з наслідуванням підпису [PERSON]. Рукописний текст від імені [PERSON] в Заповіті від 19.06.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] № 197 виконаний без наслідування почерку [PERSON]. Заповіт є правочином. Тому до нього застосовуються загальні положення про правочини (ст. 202 - 214 ЦК України) та положення про недійсність правочинів (ст. 215 - 236 ЦК України). Згідно ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до ч. 1 - 3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (ст. 1233 ЦК України). Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається (ч. 2 ст. 1234 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Положеннями ч. 1 ст. 43 Закону України «Про нотаріат» не допускається вчинення нотаріальної дії у разі відсутності осіб - її учасників або їх уповноважених представників. Відповідно до п. 14 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України 03.03.2004 № 20/5 (в редакції, яка діяла на час посвідчення Спірного заповіту) при посвідченні правочину визначається обсяг цивільної дієздатності фізичних осіб, які беруть участь у ньому. Визначення обсягу цивільної дієздатності фізичної особи здійснюється за паспортом або іншими документами, передбаченими статтею 43 Закону України «Про нотаріат», які унеможливлюють виникнення будь-яких сумнівів щодо обсягу цивільної дієздатності фізичної особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії. У разі потреби нотаріусу надається довідка про те, що особа не страждає на психічний розлад, який може вплинути на її здатність усвідомлювати свої дії та (або) керувати ними. Згідно п. 157 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України 03.03.2004 № 20/5 (в редакції, яка діяла на час посвідчення Спірного заповіту) заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем. З матеріалів справи вбачається, що підпис в Спірному заповіті виконаний не [PERSON], а іншою особою з наслідуванням підпису [PERSON], а рукописний напис «[PERSON]» виконано не [PERSON], а іншою особою без наслідування почерку [PERSON] (висновок експерта № 266 від 24.12.2013 року. Отже, Спірний заповіт не є особистим розпорядженням [PERSON], оскільки нею не підписувався, а підписувався іншою особою, яка не мала на це права. Спірний заповіт складений з порушенням вимог щодо його посвідчення, що проявилося у порушенні вимог п.п. 14, 157 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України 03.03.2004 № 20/5 (в редакції, яка діяла на час посвідчення Спірного заповіту). Спірний заповіт підписано особою, яка не мала необхідний обсяг цивільної дієздатності підписувати вказаний заповіт (ч. 2 ст. 203 ЦК України). Спірний заповіт суперечить актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (ч. 1 ст. 203 ЦК України) оскільки зміст Спірного заповіту полягає в тому, що невідома особа замість розпорядженням [PERSON] розпорядилася майном останньої на випадок смерті [PERSON]. Враховуючи викладене, позовні вимоги є обґрунтованими, підтверджуються матеріалами справи та підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 88 судові витрати покладаються на відповідача.

Outcome: approved