Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-18 00:00:00

Позивач звернулася до суду з названим позовом та просить постановити рішення, яким: - усунути їй, [PERSON] перешкоди у користуванні належною їй власністю, а саме домоволодінням розташованим за адресою: [ADDRESS] відповідачем [PERSON] . - визнати відповідача [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням в домоволодінні [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . - зобов`язати Болградську міську раду Одеської області зняти з реєстраційного обліку [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] . Свої вимоги мотивує тим, що вона є\~ власницею домоволодіння за адресою: [ADDRESS] на підставі договору довічного утримання від 16.03.1999 року і свідоцтва про право на спадщину за законом від 12 березня 1999 року. В належному їй, позивачу будинку, на правах члена сім`ї була зареєстрована донька позивача [PERSON] . Відповідач залишається бути\~ зареєстрованою в будинку до теперішнього часу, хоча з 2016 року не проживає в ньому. У добровільному порядку відповідач не бажає знятися з реєстраційного обліку за вказаною адресою, тому на думку позивача, своїми діями відповідач порушує її права як власника домоволодіння. В судове засідання позивач не прибула, була повідомлена про час та місце проведення судового розгляду належним чином, про що в матеріалах справи є відповідні докази (а.с.48). Надала до суду заяву, якою підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити та справу розглянути у її відсутність в заочному порядку (а.с.61). Відповідач до суду не прибула, про час та місце розгляду справи повідомлялася згідно вимог чинного законодавства за останньою відомою адресою її місця реєстрації: [ADDRESS] , (а.с.33, 34, 54, 55), що підтверджується довідкою Відділу адресно-довідкової роботи Головного управління державної\~ міграційної служби України в Одеській області (а.с.29). Згідно ст.128 ЦПК України, суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою (ч.2). Днем вручення судової повістки є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про … про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси (ч.8 п.4). Суд направляв повідомлення про виклик в судове засідання на 07.08.2019 року, на 19.09.2019 року, однак усі поштові листи повернулися з відмітками за закінченням встановленого строку зберігання та в зв`язку з не проживанням адресата за вказаною адресою (а.с.33,54). Надалі суд повідомляв відповідача про час та місце розгляду справи шляхом розміщення оголошення на веб-порталі судової влади України за веб-адресою: http://bg.od.court.gov.ua/sud1507/ (а.с.50). Судове доручення надане Болградському ВП Ізмаїльського ВП ГУНП в Одеській області з приводу вручення судової повістки відповідачу по справі також не було виконано, так як згідно рапорту інспектора поліції відповідач [PERSON] за вказаною адресою відсутня (а.с.58). Будь-яких заяв, пояснень, заперечень щодо спростування доводів, викладених в позовній заяві, від відповідача до суду не надходило. Третя особа Болградська міська рада Одеської області до суду не прибула, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надала до суду заяву про розгляд справи у відсутність представника (а.с.35). Вирішуючи питання про проведення розгляду справи в заочному порядку, суд вважає за необхідне зазначити, що інститут заочного провадження призначений впливати на відповідачів, які не вчиняють дій щодо участі у розгляді справи. Верховний Суд також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової\~ системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно. Зі згоди позивачів\~ та її представників суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України (а.с.61). Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку про задоволення\~позовних вимог за наступних підстав. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Судом встановлено, що позивач є власником будинку [ADDRESS] на підставі договору довічного утримання від 16.03.1999 року, зареєстрованого в реєстрі № 1061 (а.с.6) і свідоцтва про право на спадщину за законом від 12 березня 1999 року, зареєстрований в реєстрі № 1016 (а.с.5). Вказане підтверджується довідкою КП «Болградське БТІ» від 25.07.2019 року №191 (а.с.37), що позивач в дійсності є одноособовим власником цього домоволодіння (а.с.37). Згідно довідки Болградської міської ради Одеської області від 25.07.2019 року за №3006, [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , але не проживає за цією адресою (а.с.38). Згідно відповіді на запит суду, наданої Відділом адресно-довідкової роботи Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області, відповідач [PERSON] , [INFO] , дійсно значиться зареєстрованою за адресою: [ADDRESS] (а.с.29). Відповідач [PERSON] (а.с.39) є рідною донькою позивача по справі, що підтверджується: - свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 24.09.1988 року (а.с.40); - свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 24.09.2005 року (а.с.41); - свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 28.01.2010 року (а.с.42); - свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 27.10.2011 року (а.с.41). 30 січня 2019 року за наслідками проведеного обстеження матеріально-побутових умов проживання сім`ї [PERSON] було встановлено, що на час обстеження в домоволодінні за адресою: [ADDRESS] зареєстрована але не проживає донька [PERSON] (а.с.44). Згідно рапорту старшого інспектора Болградського ВП від 18.09.2019 року дійсно [PERSON] за адресою: [ADDRESS] відсутня (а.с.58). Відповідно до пояснень сусідів [PERSON] та [PERSON] , їх сусідка [PERSON] за вказаною адресою не проживає біля трьох років (а.с.59, 60). Положеннями ст. 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної та творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 318 ЦК України встановлено, що усі суб`єкти права власності є рівними перед законом. Частинами 1, 2 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. На підставі ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК України, з урахуванням положень ч.1 ст.405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Таким чином, виникнення права членів сім`ї власника будинку (квартири) користуватися цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, і припинення права власності особи на будинок припиняє право членів її сім`ї на користування цим будинком. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Статтею ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. Так, судовим розглядом було встановлено, що відповідач [PERSON] з 2016 року в цьому будинку не проживає, а тому жодних прав у неї на користування цим домоволодінням у неї тривалий час не має. Майна відповідача в цьому будинку немає. Поштова кореспонденція надіслана відповідачу за адресою: [ADDRESS] , нею не отримується за цією адресою (а.с.33, 34, 54, 55). Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Водночас відповідно до статті 7 Закону № 1382-IV зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. З огляду на те, що Закон № 1382-IV\~ є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30 червня 2015 року (справа № 21-1438а15). Зважаючи на той факт, що на час розгляду справи, власником домоволодіння за адресою: [ADDRESS] є позивач по справі,\~ яка у свою чергу жодних цивільно-правових угод з приводу найму спірного будинку відповідачкою, яка з 2016 року в зазначеному домоволодінні не проживає - не укладала, право на користування у відповідача не виникало, а реєстрація останньої\~ у належному позивачу будинку створює об`єктивні незручності та суттєві перешкоди у користуванні зазначеним майном. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (як зазначено вище), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення користуванням жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Враховуючи усе вищевикладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог, у зв`язку з чим слід усунути [PERSON] \~ перешкоди у здійсненні права власності шляхом визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . За викладених обставин, позов підлягає задоволенню. На підставі вищенаведеного та

Outcome: approved