Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-09 00:00:00

Позивач звернулася до суду з даним позовом, мотивуючи тим, що він, [PERSON], [INFO] перебував у шлюбі із відповідачкою, [PERSON], [INFO]. За час проживання у шлюбі в них народився син, [PERSON], [INFO], свідоцтво про народження видане Ценявською сільською радою Коломийського району Івано-Франківської області від 17 травня 2007 року, серія [NUMBER]. Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 24 листопада 2014 року шлюб між, ним, [PERSON] та [PERSON], зареєстрований 05 вересня 2006 року у виконкомі Ценявської сільської ради, Коломийського району, Івано-Франківської області, актовий запис № 7 - розірвано. Неповнолітню дитину [PERSON], [INFO] залишено проживати зі ним, [PERSON]. Він самостійно піклується про здоров'я сина, його фізичний та духовний розвиток. Відповідачка участі у вихованні та догляді за сином не бере, розвитком дитини не цікавиться. Їхній син постійно потребує матеріальних витрат, також витрати, які виникають у зв'язку з гуртками та додатковими заняттями. Він звертався до суду про стягнення аліментів з відповідачки. Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 04 2014 року було вирішено стягувати з відповідачки на його користь аліменти на утримання сина у розмірі 400 гривень щомісячно, однак виконавчий лист він не подав до виконавчої служби оскільки відповідачка зловживала спиртними напоями та вела антисуспільний спосіб життя. Через таку негативну поведінку він вирішив відмовитися від аліментів. На даний час дитина проживає з ним, що підтверджується довідкою виданою Ценявською сільською радою від 09.07.2018 року № 628. З метою духовного розвитку та для відпочинку, він має намір в жовтні 2018 року поїхати з дитиною до Туреччини, про що між ним та туристичним агентством «ТЕЗ ТУР» укладено договір № 18392285 від 3 липня 2018 року. Йому не відомо де саме на даний час проживає відповідачка, тому отримати від неї дозвіл на виїзд дитини за кордон він не має можливості. Мати дитини родинні стосунки з сином не підтримує, участі у вихованні дитини не бере, розвитком дитини вона не цікавиться, не бере участі у його духовному, фізичному та психічному розвитку. Вищезазначена подорож є матеріально дорогою, але оскільки він заробляє достатньо, тому має змогу самостійно оплатити туристичні тури. Не зважаючи на це він не має можливості взяти дозволу на тимчасовий виїзд за кордон їхнього сина. Жодних причин для відмови у виїзді закордон немає. Кошти для туристичної поїздки він забезпечує самостійно. Виїзд дитини разом з ним до Туреччини сприятиме розширенню світогляду дитини, добре позначиться на його духовному та інтелектуальному розвитку як особистості, так як їх син цікавиться багатьма речами, займається в різних гуртках, фізично та морально поїздка зміцнить його, пристосує до комунікабельності, вивченню мови, розширить її кругозір. Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 27 Європейської Конвенції про права дитини від 20.11.1989 р., ратифікованої 27.02.1991 р., за якою, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно ст. 150 та ч. 1 ст. 155 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, готувати її до самостійного життя, поважати дитину, і здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Відповідно до ч. 2 ст. 155 Сімейного кодексу України, за якою батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст. 16 Закону України «Про охорону дитинства» дитина та її батьки для возз'єднання сім'ї мають право на вільний в'їзд в Україну та виїзд з України у порядку, встановленому законом. Батьки, інші члени сім'ї та родичі, зокрема ті, які проживають у різних державах, не повинні перешкоджати одне одному реалізувати право дитини на контакт з ними, зобов'язані гарантувати повернення дитини до місця її постійного проживання після реалізації нею права на контакт, не допускати неправомірної зміни її місця проживання. Відповідно до ст. ст. 2, 4 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України», за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Як випливає з пункту 3,4 «Правил перетинання державного кордону громадянами України», затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27.01.1995 року, перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків та в їх супроводі. Виїзд неповнолітніх осіб за межі України у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється у разі пред'явлення оригіналу або нотаріально посвідченої копії рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг шістнадцятирічного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Позиція матері, яка не цікавитися життям дитини, шкодить інтересам сина та порушує право дитини на повний та гармонійний розвиток, та вказує на зловживання відповідачкою своїми батьківськими правами. Враховуючи викладене, зважаючи на необхідність періодичних виїздів дитини за кордон для відпочинку та оздоровлення, безпідставне небажання матері дитини надати згоду на виїзд дитини за кордон, ним, як позивачем неодноразово вживалися заходи для досудового врегулювання спору, але вони з відповідачкою не дійшли компромісу у вищезазначеному спорі, тому вирішення можливе тільки в судовому порядку. На підставі вищенаведеного позивач просить надати дозвіл малолітньому [PERSON], [INFO] на тимчасовий виїзд з 01 жовтня 2018 року по 30 жовтня 2018 року за межі України до Туреччини, з поверненням дитини після закінчення вказаного періоду до місця постійного проживання, в супроводі батька, [PERSON], [INFO], без нотаріально посвідченої згоди і супроводу матері дитини, [PERSON], [INFO]. Позивач та представник позивача в судове засідання не з'явились, однак представник позивача подала заяву, про слухання справи у її відсутності . Відповідач в судове засідання не з'явилася, однак подала заяву про визнання позову в повному обсязі. Представник третьої особи , що не заявляє самостійних вимог в судове засідання не з»явився, однак подав заяву про розгляд справи у його відсутності, щодо позовної заяви не заперечує та просить справу розглянути у його відсутності. Дослідивши матеріали справи, а саме: копію паспорта та довідки про присвоєння ідентифікаційного номера позивача ; копію свідоцтва про народження [PERSON], [INFO]; копії заочних рішень Коломийського міськрайонного суду від 04.11.2014 та 24.11.2018 якими шлюб між сторонами розірвано та неповнолітню дитину залишено проживати з батьком та з [PERSON] стягнуто аліменти на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої дитини [PERSON]; копію договору на туристичне обслуговування від 3 липня 2018 року; довідку про склад сім'ї позивача, суд вважає, що позов підставний і підлягає до задоволення, оскільки виїзд дитини разом з позивачем до Туреччини для відпочинку сприятиме розширенню світогляду дитини, добре позначиться на її духовному та інтелектуальному розвитку як особистості, розширить її кругозір, а тому відповідає інтересам дитини. Згідно ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно ст. 155 ч.1,2 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст. ст. 2, 4 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України» . За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Тому, слід надати дозвіл малолітньому [PERSON], [INFO] на тимчасовий виїзд з 01 жовтня 2018 року по 30 жовтня 2018 року за межі України до Туреччини, з поверненням дитини після закінчення вказаного періоду до місця постійного проживання, в супроводі батька, [PERSON], [INFO], без нотаріально посвідченої згоди і супроводу матері дитини, [PERSON], [INFO]. На підставі викладеного та ст. 2,4 Закону України «Про порядок виїзду і в»їзду в Україну громадян України»,

Outcome: approved