Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-14 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розподіл спільно нажитого майна. Позивач посилається на те, що з відповідачем вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з 30 травня 1987 року до 25 лютого 2015 року. Від шлюбу вони мають двох дітей, сина, [PERSON], 1993 року народження, який проживає з позивачем та доньку, [PERSON], яка на даний час проживає окремо. За час спільного проживання вони придбали майно: будівельні конструкції та матеріали, що в цілому становлять жилий будинок, що розташований в [ADDRESS]; трактор марки МТЗ-80, державний реєстраційний номер [NUMBER]; легковий автомобіль марки «Ланос», державний реєстраційний номер [NUMBER]. Позивач просить провести розділ спільного сумісного майна між нею та відповідачем наступним чином: позивачу - з урахуванням інтересів спільного сина [PERSON], в її особисту приватну власність будівельні конструкції та матеріали, що в цілому становлять жилий будинок, що розташований в [ADDRESS], а також технічні приміщення, розташовані на земельні ділянці, окремо від будівельних конструкцій в формі жилого будинку, а саме: гараж, хлів, погріб, навіс, огорожа, літня кухня, колодязь, туалет; відповідачу - трактор марки МТЗ-80, державний реєстраційний номер [NUMBER] та легковий автомобіль марки «Ланос», державний реєстраційний номер [NUMBER]. Різницю вартості поділеного майна стягнути з відповідача на користь позивача в готівковій формі. В судовому засіданні позивач підтримала свої позовні вимоги в повному обсязі, наполягала на їх задоволенні. Крім того, заявила суду, що не заперечує проти винесення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з'явився, про розгляд справи повідомлений через оголошення в газеті «Урядовий кур'єр», опублікованого 29 жовтня 2016 року за №203. Заяв та клопотань не надіслав. Суд, вислухавши позивача, дослідивши матеріали справи, всебічно та в повному обсязі проаналізувавши всі обставини справи, належність та допустимість доказів, вважає, що позовні вимоги підлягають повному задоволенню з наступних підстав. На підставі ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутністю або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справи доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно з положеннями ч.3 ст.10 та ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до вимог ст.1 та ст.3 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, за захистом яких кожна особа має право звернутися до суду. Як вбачається з положень ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи лише в межах заявлених фізичними особами позовних вимог. Згідно з положеннями ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є доказами, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно до положень ч.1 ст.61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Судом встановлено, що позивач з відповідачем перебували в зареєстрованому шлюбі з 30 травня 1987 року до 25 лютого 2015 року. Від шлюбу вони мають, сина, [PERSON], 1993 року народження, який проживає з позивачем та доньку, [PERSON], яка на даний час проживає окремо. За час спільного проживання сторони придбали майно: будівельні конструкції та матеріали, що в цілому становлять жилий будинок, що розташований в [ADDRESS]; трактор марки МТЗ-80, державний реєстраційний номер [NUMBER]; легковий автомобіль марки «Ланос», державний реєстраційний номер [NUMBER]. Частиною 1 статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Як вбачається з довідки №448 від 10.08.2016 року, виданої Красятицькою селищною радою Поліського району Київської області, [PERSON] зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] і має такий склад сім'ї: [PERSON] - син. Довідкою №445 від 08.08.2016 року підтверджується те, що [PERSON], 1965 року народження зареєстрований за адресою: [ADDRESS], але на даний час за вищевказаною адресою не проживає. При вирішенні спору щодо поділу спільного майна поділу підлягає все майно подружжя, до складу якого включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться в інших осіб; враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї. Як вбачається з акту опису спільно нажитого майна подружжя, складеного 05 серпня 2016 року комісією Красятицької сільської ради Поліського району Київської області в присутності позивача та відповідача, майно, нажите подружжям [PERSON] складається з : житлового будинку з господарськими будівлями, загальною площею 71,3 кв.м., яке знаходиться в [ADDRESS]; трактор МТЗ-80, державний реєстраційний номер [NUMBER] (на час опису відсутній); легковий автомобіль марки «Ланос», державний реєстраційний номер [NUMBER] (на час опису відсутній). Сторони не вказали про наявність іншого майна подружжя, крім спірного будинку, трактора та автомобіля. Відповідно до ст.60 СК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. При поділі майна суд виходить із того, що якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. Якщо річ неможливо розділити, вона присуджується одному з подружжя. Відповідно до ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Так, як між колишнім подружжям не досягнуто згоди щодо поділу спірного нажитого в шлюбі майна, між ними не укладено шлюбного договору, то частка цього майна кожного із них становить по 1/2. Дане також випливає із положень ст.372 ЦК України, відповідно до якої у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Між сторонами не досягнуто згоди щодо варіантів поділу майна, а тому, з урахуванням пояснення позивача, наданих в судовому засіданні, її інтересів та інтересів дитини, яка проживає з позивачем, суд вважає за доцільне задовольнити позовні вимоги позивача в повному обсязі. Відповідно до ст.88 ЦПК України судові витрати у справі підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно розміру задоволеної частини позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved