Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-18 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою про визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначила, що вона є власником квартири [ADDRESS] . У вказаній квартирі зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , з 21.05.2004 року; [PERSON] , [INFO] , з 25.07.2006 року; [PERSON] , [INFO] , з 25.07.2006 року; [PERSON] , [INFO] , з 04.09.2012 року; [PERSON] , [INFO] , з 25.03.2005 року. У зв`язку з тим, що відповідач не проживає у даній квартирі більше 10 років, не сплачує за надані комунальні послуги, вона як власник майна не може реалізувати свої права. Згідно ухвали суду від 24.05.2021 року у справі відкрито спрощене позовне провадження. Представник позивача в судовому засідання позовні вимоги підтримав у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи були належним чином повідомлені у порядку, визначеному ч. 11 ст. 128 ЦПК України, шляхом опублікування оголошення про виклик на офіційному веб-сайті судової влади України. Заяви про розгляд справи за його відсутністю суду не надавав, про причини неявки не інформував, відзив на позовну заяву та будь-які клопотання до суду не подавав. За таких обставин судом відповідно до ст. ст. 280, 281 ЦПК України постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, заслухавши представника позивача, свідка [PERSON] , дослідивши докази в їх сукупності, прийшов до такого висновку. За статтями 3 та 4 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи та закон, який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. Так, відповідно до ч. 3, ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень та несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Частина 1 ст. 13 ЦПК України вказує, що суд розглядає справи не інакше як за зверненнями особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] . Даний факт підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 106738075 від 08.12.2017 (а.с.5), Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі (а.с.7). Згідно довідки № 597 від 06.05.2021 року, виданої КП «ЖЕО №2», в квартирі за адресою: [ADDRESS] на даний час зареєстровані: власник [PERSON] , [INFO] , з 25.03.2005 року; [PERSON] , [INFO] , з 21.05.2004 року; [PERSON] , [INFO] , з 25.07.2006 року; [PERSON] , [INFO] , з 25.07.2006 року; [PERSON] , [INFO] , з 04.09.2012 року; (а.с.6). Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , понад 1 рік не проживає в оспорюваній квартирі. Даний факт також підтверджує свідок [PERSON] . Вирішуючи пред`явлені позовні вимоги суд враховує роз`яснення, викладені у п. 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України в розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року, за якими члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлене домовленістю між ним і власником житла або законом. Також, відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Так, глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено в ст. 13 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах. Суд вважає, що позивачем надано достатньо належних та допустимих доказів на підтвердження факту, що відповідач не проживає у спірній квартирі. З вище викладених правових норм вбачається, що для ухвалення рішення про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, має бути належним чином доведено факт не проживання особи у приміщенні без поважних причин понад один рік. В той же час, в даному випадку, такі обставини належним чином доведені. За таких обставин, вимога про визнання відповідача такими, що втратив право на користуванням житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] , підлягає задоволенню.

Outcome: approved