Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-03 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання права власності за набувальною давністю. Свої вимоги обґрунтовула тим, що вона з лютого 1992 року постійно проживає та зареєстрована в квартирі [ADDRESS] яка належала їй на праві власності. У березні 1994 року позивач подарувала цю квартиру своїй дочці [PERSON], однак, остання відразу після укладення договору дарування виїхала у невідомому напрямку та до цього часу в квартиру не поверталась, зареєстрованою у ній ніколи не була. Відповідно до досягнутих між сторонами домовленостей позивач протягом місяця після укладення договору дарування повинна була виселитися зі спірної квартири та звільнити її, проте таких дій вона не вчинила та досі проживає у квартирі, сплачує комунальні послуги, здійснює необхідні ремонтні роботи у ній, при цьому здійснює це відкрито. З цих підстав, посилаючись на те, що вона більше 16 років відкрито, безперервно володіє квартирою, на яку інші особи не претендують, просить суд визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS] за набувальною власністю. Ухвалою судді від 22.12.2017 відкрито загальне провадження у даній справі. Представник позивача [PERSON] у суді позов підтримав та просив задовольнити його в повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином за останнім відомим місцем проживання та шляхом розміщення оголошення про виклик на офіційному сайті судової влади України. Заяв, клопотань, відзиву на адресу суду не надала, у зв'язку з чим суд вважає можливим розглянути справу у її відсутність по наявним в справі доказам. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, прийшов до наступних висновків. 22.03.1994 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір, за умовами якого позивач подарувала, а відповідач прийняла в дар квартиру [ADDRESS]. Договір укладений у письмовій формі та посвідчений державним нотаріусом Одинадцятої київської нотаріальної контори (а.с. 18). Згідно з даними Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна КМДА квартира [ADDRESS] зареєстрована на праві власності за відповідачем [PERSON] (а.с. 9) Відповідно до довідки ЖБК «Економіст-72» від 10.10.2017 № 128, позивач [PERSON] проживає і постійно зареєстрована у вказаній квартирі з 13.02.1992 (а.с. 18). Частинами 1,2 ст.319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У відповідності до положень ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідно враховувати, зокрема, наступне: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Добросовісність, як одна із загальних засад цивільного законодавства і цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб'єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. При вирішенні спорів має значення добросовісність поведінки заявника на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Отже, добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. За набувальною давністю може набуватись право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Матеріалами справи підтверджено, що квартира [ADDRESS] зареєстрована на праві власності за відповідачем [PERSON], про що позивач зазначає у своєму позові також. До того ж позивач сама подарувала цю квартиру відповідачу у березні 1994 року. Таким чином, судом встановлено, що позивач не є добросовісним набувачем, оскільки вона знає та завжди знала хто є власником спірної квартири, а відкритість і безперервність користування нерухомим майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. З викладеного,

Outcome: dismissed