Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-31 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою, в якій вказує, що з 04 грудня 1987 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] В період шлюбу сторони за спільні кошти придбали житловий будинок з надвірними побудовами, розташований у [ADDRESS] загальною площею 63,8кв.м., житловою площею 46,0кв.м. на підставі договору купівлі-продажу від 30 січня 2002 року, зареєстрованого на Товарній Біржі «Українська - Донецьк» за реєстраційним номером №000376. Позивач вказує, що з моменту придбання нерухомого майна та по теперішній час вона, та їхні повнолітні діти, зареєстровані та мешкаємо за вказаною адресою. Зазначене нерухоме майно є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. 12 квітня 2011 року шлюб між сторонами розірвано та на теперішній час згоди про поділ нерухомого майна не має. Просить суд визнати житловий будинок з надвірними побудовами, розташований у [ADDRESS], об'єктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] Визнати за нею право власності на ? частину житлового будинку, залишити у власності [PERSON] також ? частину житлового будинку [ADDRESS]. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судове засідання не з'явилися суду надали заяву про розгляд справи без їх участі. Відповідач в судове засідання не з'явився, про день та час слухання справи був повідомлений у встановленому законом порядку. Через такі обставини суд вважає, що при наявних у справі матеріалах можливо розглянути справу без участі відповідача та постановити заочне рішення. Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, вважає, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 04.12.1987року по 12.04.2011року, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Ленінського районного управління юстиції у м. Донецьку 29.11.2013року, актовий запис №44. В судовому засіданні встановлено, що в період перебування у шлюбі 30.01.2002року [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу нерухомості №000376, укладеному на Товарній біржі «Українська - Донецьк» придбав житловий будинок з надвірними будівлями, розташований в [ADDRESS] загальною площею 63,8кв.м., житловою площею 46,0кв.м., який зареєстровано в БТІ м. Донецька 15.02.2002 року за реєстраційним №22131. Відповідно до ст.15 Закону України «Про товарну біржу» біржовою операцією визнається угода, якщо вона являє собою купівлю-продажу товарів допущених до обігу на товарній біржі, угоди зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню,угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Статтею 224 ЦК України(1963р.), яка діяла на час виникнення спірних правовідносин,за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст.128 ЦК України (1963р.) право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено договором. Передачею визнається вручення речей набувачеві. До передачі речей прирівнюється передача коносаменту або іншого розпорядчого документа. Як встановлено судом, виходячи з умов вказаного договору купівлі-продажу і підтверджено в судовому засіданні сторонами, після укладення договору купівлі продажу подружжя, сторони по справі, вселилися у вказаний будинок, і користувалися ним, як своєю власністю. Крім того, вказана угода не може вважатися недійсною лише з підстав недотримання форми встановленої законом, оскільки відсутнє рішення суду про визнання її недійсною, виходячи з положень ст.ст.47.48 ЦК України 1963року. Відповідно до ст.12 ЗУ «Про власність», чинного на час укладення угоди, громадянин набуває права власності на майно, одержане внаслідок укладення угод не заборонених законом. Виходячи з вищевикладеного суд вважає, що вимога про визнання спільною сумісною власністю подружжя житлового будинку [ADDRESS] набутого в період шлюбу сторонами по справі ґрунтується на законі і підлягає задоволенню. Відповідно до ст.22 КпШС України (в редакції 1969 року) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Відповідно до ч.1 ст. 28 КпШС України (в редакції 1969 року), в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Як вбачається з матеріалів справи відповідач не заперечував, що спірне майно було придбано в період шлюб, тому суд приходить до висновку про те, що вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя. Відповідно до ч.1 ст. 29 КпШС України (в редакції 1969 року), якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення про поділ спільно набутого майна. Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Таким чином, суд вважає за можливо розподілити спільне набуте майно подружжя та визнати право власності за кожним по ? частині домоволодіння [ADDRESS] На підставі викладеного ст.ст. 325, 364, 372 ЦК України, ст.ст. 60- 65, 67,68, 69, 70,71 СК України, ст.ст. 22, 28, 29 КпШС України (в редакції 1969 року) та

Outcome: approved