Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-14 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу. В позовній заяві [PERSON] посилається на те, що 04 серпня 2008 року вона у відділі реєстрації актів цивільного стану Кодимського районного управління юстиції Одеської області зареєструвала шлюб з відповідачем, актовий запис №46. Від шлюбу мають одну неповнолітню дитину - сина [PERSON], [INFO]. Шлюбні відносини з відповідачем припинені через розбіжності поглядів на життя. Проживають тривалий час окремо. Примирення не можливе. Дитина залишиться на вихованні у неї. Спору про поділ спільного майна немає. Просить шлюб розірвати. В судове засідання позивач не з»явилася, надавши заяву про розгляд справи без її участі. Відповідач в судове засідання не з»явився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений завчасно та належним чином. Про причини неявки суд не повідомив. Заяви про розгляд справи за його відсутності не надав. Згідно ч.2 ст. 197 ЦПК України (неявка в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі) фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Кодимського районного управління юстиції Одеської області 04 серпня 2007 року [PERSON] і [PERSON] зареєстрували шлюб 04 серпня 2007 року. Згідно свідоцтва про народження сіреї [NUMBER] виданого Писарівською сільською радою Кодимського району Одеської області 07 лютого 2008 року [PERSON] народився [INFO]. Дослідивши вимоги позивача та матеріли справи, суд прийшов до висновку про задоволення позову з наступних підстав. Згідно ст. 24 СК України шлюб має ґрунтуватись на вільній згоді жінки та чоловіка. При цьому, відповідно до ч. 3 та 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування подружжя до припинення шлюбних стосунків чи їх збереження є неприпустимим і є порушенням права на свободу та особисту недоторканість. Судом на підставі заяви позивача та матеріалів справи встановлено, що відносини між ними не склалися, сторони не спілкуються, не підтримують між собою ніяких відносин, фактично сімейні відносини між сторонами відсутні вже чотири роки. Сторони не мають бажання зберегти сім'ю та перебувати у шлюбі надалі через відсутність взаєморозуміння та взаємоповаги, втрату почуттів. Таким чином, суд приходить до висновку, що з огляду на вказані обставини подальше застосування будь-яких заходів щодо примирення подружжя, як це передбачає ст. 111 СК України, є недоцільним та неефективним і суперечить інтересам сторін та моральним засадам суспільства. Відповідно до ч.1 ст.110 СК України суд може розірвати шлюб за позовом одного із подружжя. Отже, встановивши об'єктивні підстави для розірвання шлюбу, передбачені ст. 112 СК України, а саме те, що примирення між подружжям неможливе через втрату ними почуття взаємної любові, фактичне припинення спільних зобов'язань щодо піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги, утвердження в сім'ї взаємоповаги, втрату почуття відповідальності подружжя один перед одним, як того вимагає ст. 55 СК України, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить їх спільним інтересам, що має важливе значення, бажання зберегти сім'ю у сторін відсутнє, що є підставою для розірвання між ними шлюбу, оскільки перешкод, передбачених ч. 2 ст. 110 СК України, для цього не встановлено. Стосовно визначення місця проживання неповнолітньої дитини, то суд прийшов до такого. Позивач просить залишити дитину з нею. Відповідач яких-небудь заперечень з цього приводу не надав. Такий спосіб вирішення спору не суперечить закону, не порушує законних інтересів сторін та дитини. Згідно роз»ясень, які містяться в п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при вирішенні питання про те, з ким із батьків, які проживають окремо, будуть проживати неповнолітні діти, суд, виходячи з положень про рівність прав та обов»язків батьків щодо дітей, повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх дітей, при цьому суд враховує хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, її вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання дітей. Крім цього, у принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння, вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості, при цьому малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір»ю. З огляду на викладене суд вважає необхідним визначити місце проживання неповнолітньої дитини - з матір»ю. На підставі ст. ст.110, 112 ч.2 СК України,

Outcome: approved