Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-27 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що 23.02.2011 року вона позичила ТОВ «Віола» по договору безпроцентної поворотної позики 100 000 грн., відповідач зобов'язувався повернути грошові кошти після спливу трьох календарних місяців, тобто, після 23.05.2011 року, але по даний час борг не повернув. Позивач просить суд стягнути з відповідача на її користь борг за договором позики в сумі 100 000 грн. та судові витрати по справі. В судовому засіданні позивач, її представник підтримали позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідача за довіреністю позов визнав частково, пояснив, що генеральний директор ТОВ «Віола» повернув позивачці частину боргу влітку 2011 року в сумі від 12 000 грн. до 15 000 грн., крім того, він надавав в користування чоловіка позивачки автомобіль марки Шевроле , в зв'язку з чим оформив генеральне доручення, після звернення до суду позивачки генеральне доручення 03.01.2014 року було скасовано, але за період користування цим автомобілем необхідно сплатити орендну плату в розмірі по 1000 грн. щомісячно, а тому з врахуванням наведеного відповідач визнає борг в сумі 70 000 грн. Заслухавши пояснення всіх осіб, які приймають участь у розгляді справи, покази свідків, оглянувши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Так, по справі встановлено, що між позивачкою [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Віола» в особі генерального директора [PERSON] 23 лютого 2011 року було укладено договір безпроцентної поворотної позики № 23/02-11, згідно умов якого позивач надала відповідачу безпроцентну позику в сумі 100 000 грн. або 12500 дол. США, а позичальник зобов'язувався повернути позику у визначений цим договором термін., що стверджується копією цього договору /а.с. 6, 24-25/, оригінал договору оглядався в судовому засіданні. В п.3.2 договору зазначено, що грошові кошти вважаються переданими з моменту оформлення прибуткового касового ордера. Позивачкою надано суду копію квитанції до прибуткового касового ордера № 11 від 23.02.2011 року /а.с.7/, що підтверджує факт прийняття ТОВ «Віола» від позивачки коштів в сумі 100 000 грн. як безпроцентну фінансову позику згідно договору. Наведені вище обставини щодо укладення договору позики та факту передання позивачкою коштів в сумі 100 000 грн. представником відповідача не заперечуються. Отже, між позивачкою та ТОВ «Віола» було укладено договір позики грошових коштів на безоплатній основі, тобто, плата за користування коштами не сплачується. За ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона /позикодавець/ передає у власність другій стороні /позичальникові/ грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до вимог ч.1 ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. А за ч.2 цієї статті, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. В даному випадку дотримано вимоги законодавства щодо письмової форми договору позики. Згідно ч.1 ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона /боржник/ зобов'язана вчинити на користь другої сторони /кредитора/ певну дію /передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо/ або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. За ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. В ст.610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання /неналежне виконання/. Так, за ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику /грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем/ у строк та в порядку, що встановлені договором. Як вказано вище в рішенні, позивачкою на виконання умов договору безпроцентної поворотної позики було передано ТОВ «Віола» грошові кошти в сумі 100 000 грн. Відповідно до п. 4.1 договору грошові кошти надаються у користування терміном на три календарні місяці з моменту передання їх позичальнику. Цей термін може бути продовжений за погодженням сторін /п.4.2 договору/. В судовому засіданні жодна із сторін не посилалася на те, що термін дії договору позики було продовжено, а тому позичальник мав повернути борг після 23.05.2011 року, оскільки грошові кошти було надано позивачкою ТОВ «Віола» 23.02.2011 року, на що вказано вище в рішенні. Згідно ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Заперечуючи проти позову, представник відповідача посилався на те, що генеральний директор ТОВ «Віола» повернув позивачці частину боргу грошовими коштами в сумі від 12 000 грн. до 15 000 грн., крім того, за період користування сім'єю позивачки автомобілем марки Шевроле, який надав їм генеральний директор товариства, необхідно сплатити орендну плату в розмірі по 1000 грн. щомісячно, а тому з врахуванням цих коштів сума боргу має становити 70 000 грн. При вирішенні спору судом враховується наступне. Так, факт повернення коштів позивачці в рахунок боргу за договором позики підтверджується тільки показами свідка [PERSON]- генерального директора ТОВ «Віола», але судом не можуть прийматися до уваги покази свідка, оскільки ним навіть не було названо точно ту суму, яку він особисто повертав в рахунок боргу юридичної особи, а безспірних та належних доказів щодо повернення частини боргу позивачці суду не було надано. Крім того, в судовому засіданні також не було надано жодних доказів з приводу того, що між сторонами по справі укладався договір оренди транспортного засобу і що позивач мала сплачувати орендну плату за цим договором в розмірі по 1000 грн. щомісячно. Згідно із ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 57-60 ЦПК. А оскільки таких доказів в обґрунтування своїх заперечень на позов представником відповідача суду не надано, то суд вважає за можливе стягнути з відповідача ТОВ «Віола» на користь позивачки надані нею товариству грошові кошти в сумі 100 000 грн., оскільки відповідачем не виконані умови договору безпроцентної поворотної позики щодо повернення коштів у строк, передбачений цим договором. При цьому суд вважає вимоги позивача обґрунтованими та доведеними в судовому засіданні. Суд також вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача відповідно до ст.ст.79, 88 ЦПК України, ст.4 Закону України «Про судовий збір» сплачену позивачкою при зверненні до суду суму судового збору-1000 грн. відповідно до наданої нею квитанції від 23.12.2013 року. Що стосується вимог про стягнення витрат на правову допомогу, то судом враховується наступне. Так, позивачкою надано квитанцію на суму 300 грн., а як пояснив представник позивача в суді, це оплата за написання ним позовної заяви. За ст. 79 ЦПК України до складу судових витрат входять витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги. Відповідно до ст.84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільний та адміністративних справах», який набрав чинності з 01.01.2012 року, передбачено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Оскільки суду не надано доказів щодо того, протягом якого часу поза судовим засіданням надавалася позивачці правова допомога і яка саме, також крім квитанції, оформленої особою, яка надає правову допомогу позивачці, ніяких інших документів, які б підтверджували внесення нею цих коштів на відповідний рахунок, суду не надавалося, то суд вважає, що підстави для відшкодування на користь позивачки грошових коштів в сумі 300 грн. відсутні.

Outcome: approved