Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-18 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати договір дарування частини квартири, посвідчений 10-ю Київською державною нотаріальною конторою 20.04.2007 року недійсним, визнати за нею право власності на ? частину квартири [ADDRESS], зобов'язати Державну реєстраційну службу України зареєструвати право власності на зазначену квартиру та стягнути з відповідачів на її користь витрати по сплаті судового збору в розмірі 290,15 грн. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 20.04.2007 року між нею та її рідною сестрою [PERSON] було укладено договір дарування частини квартири. Згідно даного договору вона передала безоплатно ? частину квартири [ADDRESS]. Позивач зазначає, що при укладенні даного договору нотаріусом не було роз'яснено положення ч. 2 ст. 717 ЦК України щодо безумовності даного виду договору. У зв'язку із її юридичною необізнаністю вона, як дарувальник, не знала, що обдарована - [PERSON] не несе жодних обов'язків по догляду та її утриманні, а була впевнена, що безоплатно відчужуючи своє майно, отримає від останньої різного роду допомогу та захист, тобто передбачала, що вказаний договір є фактично договором довічного утримання. Позивач неодноразово зверталася до сестри за допомогою, яку вона спочатку отримувала, але потім сестра захворіла, а її сім'я від догляду за нею відмовилася. З огляду на ситуацію, що склалася та причини, що призвели до негативних наслідків, з травня 2011 року позивач усвідомила, що в момент укладення договору дарування квартири діяла під впливом помилки і не отримає для себе жодних позитивних змін в житті, на які вона розраховувала, а саме: матеріальне та фінансове утримання, фізичну допомогу, тобто позивач помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, що є предметом позовних вимог. [INFO] [PERSON] померла. В процесі розгляду справи судом було зупинено провадження по справі у зв'язку зі смертю [PERSON], первинного відповідача по справі, та продовжено до її спадкоємців. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив задовольнити позов з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, посилаючись на те, що правочин було укладено відповідно до вимог діючого законодавства та при його укладенні сторонами було роз'яснено положення ст. 229 ЦК України, відповідно до якої визначено правові наслідки правочину. При цьому сам пояснив, що йому відомо зі слів його довірителів про те, що [PERSON] за життя, доглядала за своєю старшою сестрою, яка проживала разом зі своїм сином, який постійно зловживав спиртними напоями, знущався над матір'ю, не здійснював за нею ніякого догляду, в якому вона потребувала за своїм віком та станом здоров'я. Також йому було відомо, що коли відповідач [PERSON] захворіла та сама потребувала в догляді, а потім згодом померла, сім'я [PERSON] не опікувалась позивачем, залишивши її на призволяще з сином. Після смерті своєї матері та дружини, відповідачі тривалий час мали між собою судові спори з приводу спадщини, про що в матеріалах справи є відповідні судові рішення. В період цього часу син позивача був засуджений до позбавлення волі, у зв'язку з здійсненням протиправних дій відносно матері та звільнився лише вкінці 2013 року. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Представник третьої особи Державної реєстраційної служби України в судове засідання не з'явився, повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Представник третьої особи 10-ї Київської державної нотаріальної контори в судовому засіданні підтримала позов, пояснивши, що в силу зайнятості державних нотаріусів, під час вчинення [PERSON] нотаріальної дії по відчуженню ? частки спірної квартири, їй не було роз'яснено, що укладений договір дарування на користь її сестри [PERSON] не передбачає її зобов'язання по догляду за нею, хоча вік відчужувача цього потребував, тому вважає, що цей договір було укладено з порушенням прав та інтересів дарувальника. Суд, вислухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи та зібрані по справі докази, приходить до наступного. Відповідно до ст. 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Як зазначено у частині першій статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до частини першої ст. 717 Цивільного кодексу України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. За нормою частини першої ст. 722 Цивільного кодексу України право власності обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття. В судовому засіданні встановлено, що 20.04.2007 року між позивачем та її рідною сестрою [PERSON] було укладено договір дарування частини квартири, згідно якого позивач передала останній безоплатно ? частину квартири [ADDRESS], а ? частина вказаної квартири залишилася у власності її сина. [INFO] [PERSON] померла. Після її смерті відкрилася спадщина. Як вбачається з копії матеріалів спадкової справи №3/2012, що знаходиться в провадженні приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу спадкоємцям, що прийняли спадщину є чоловік спадкодавця - [PERSON] та його сини - [PERSON] та [PERSON], які також претендують на оформлення спадщини, до складу якої входить частка спірної квартири, що належала [PERSON] до укладення зазначеного правочину. Згідно положень ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Загальними вимогами чинності правочину є такі: зміст правочину не може суперечити ЦК України та іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вичинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; не може суперечити правам та інтересам осіб. Правочин може визнаватись недійсним за наявності дефектів у будь-якому елементі правочину. Як з'ясовано судом та підтверджується наявними у справі доказами, в момент підписання даного договору нотаріусом не було в повній мірі роз'яснено вимоги ст. 717 ЦК України щодо безумовності цього договору. Таким чином, позивач, знаходячись у вкрай тяжких та невигідних для себе умовах через постійні психічні конфлікти з сином [PERSON] та створені ним несприятливі умови життя, при підписанні даного договору, розраховувала на допомогу і підтримку своєї сестри та не була попереджена нотаріусом, що договір, що встановлює обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або не майнового характеру, не є договором дарування, а отже припустилась помилки, оскільки не могла до кінця усвідомити правову природу та наслідки договору дарування. Крім того, судом також встановлено, що незважаючи на умову п. 9 договору позивач продовжувала проживати в спірній квартирі та проживає на даний момент, квартиру не звільняла від власних речей, ключі не передавала, здійснює повну оплату комунальних послуг. Відповідно до ч.1 ст.231 Цивільного кодексу України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визначається судом недійсним. Відповідно до ч.1 ст. 233 Цивільного кодексу України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Як роз'яснено у п.21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року за №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійними», судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна. У пункті 23 цієї Постанови роз'яснюється, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Аналізуючи укладений договір дарування частини квартири, обсяг та зміст прав і обов'язків сторін, які передбачені зазначеним договором, судом встановлено, що при підписанні договору нотаріусом не було роз'яснено позивачу в повній мірі вимоги ст. 717 ЦК України, за яким при встановленні потреби дарувальника у зобов'язанні обдарованого вчинити певні дії, а саме як передбачалось догляд з боку [PERSON] за позивачем, він не міг бути укладений. Виходячи зі змісту ст. 59 Цивільного процесуального кодексу України, згідно якої обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При розгляді даного судового спору встановлено та не оспорюється відповідачами, що [PERSON] потребувала у сторонній допомозі та у зв'язку із відношенням та поведінкою до неї її сином, могла розраховувати лише на допомогу своєї сестри і з цією метою відчужила на її користь частку своєї квартири, розуміючи, що тільки вона може забезпечити їй продовження життя. Раптова хвороба та смерть [PERSON] перешкодила їй виконання свого обов'язку щодо сестри та залишила її на призволяще та догляд сторонніх людей. Відповідачі, які судилися між собою з приводу спадщини жодного разу не поцікавилися життям своєї родички, майно якої отримали у спадщину, після смерті [PERSON] і цей факт також не оспорюється. За таких обставин, суд приходить до висновку, що правова природа договору та визначені договором істотні умови договору суперечать принципу добросовісності і його наслідком, а отже є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду позивача. Відповідно до ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, свобода договору, яка полягає у визнанні за суб'єктом цивільного права можливості укладати договори (або утримуватись від укладення договорів) і визначати їх зміст на свій розсуд відповідно до досягнутої з контрагентом домовленості. Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно положень ст. 334 Цивільного кодексу України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішення суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Згідно положень ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. ( ст. 16 Цивільного кодексу України). Відповідно до ст. 1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави. За нормою ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Таким чином в судовому засіданні встановлено, що права позивача були порушені, вона позбулася належного їй житла через нерозуміння норми матеріального права, яка передбачала безоплатне відчуження нею квартири на користь сестри замість іншого виду правочину, який передбачав би відповідні дії набувача щодо відчужувача. Разом з тим, суд враховує, що в межах заявлених позовних вимог позивач просить зобов'язати третю особу - Державну реєстраційну службу України зареєструвати право власності на ? частку квартири [ADDRESS], однак ці вимоги протирічать засадам цивільного судочинства, оскільки відповідно до вимог ЦПК України не передбачено право суду вирішувати питання в межах заявлених позовних вимог та покладати виконання рішення суду на третіх осіб, які залучені до участі у справі, тому суд не вбачає підстав до задоволення позову в цій частині. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial