Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-18 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, мотивуючи позовну заяву тим, що 23.12.2016 року рішенням суду шлюб між сторонами було розірвано. Від шлюбу сторони мають малолітню дитину дочку [PERSON] , [INFO] ,\~яка проживає\~з позивачем. Відповідач не\~надає належної матеріальної допомоги на утримання їх дитини, хоча є працездатним, аліменти нікому не сплачує, стягнення по виконавчих документах з нього не проводяться. Позивач зазначає, що на її неодноразові звернення щодо надання допомоги дитині [PERSON] ігнорує і всіляко намагається ухилитись від свого обов`язку, як батька. В зв`язку з викладеним вище, [PERSON] звернулася до суду з цим позовом та просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] ,\~в розмірі\~ј заробітку\~(доходу)\~боржника але\~не менше\~50%\~від прожиткового\~мінімуму на дитину\~відповідного віку,\~починаючи з\~дня звернення до суду і до досягнення дитиною повноліття. В судовому\~засіданні представник\~позивача позовні\~вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити з підстав викладених у позові. Також додала, що батько дитини працює у Швейцарії та має номер телефону позивача, тому мав можливість вчиняти дії щодо утримання дитини. Сам факт проживання дитини за кордоном не позбавляє батька можливості приймати участь у вихованні та утриманні дитини, що зокрема підтверджується ратифікованою Конвенцією про міжнародне стягнення аліментів на дітей. Крім того, зазначила, що протягом п`яти днів після ухвалення рішення нею будуть надані суду докази щодо суми оплати правничої допомоги. Відповідач та його представник в судовому засіданні позов не визнали, надали відзив та пояснили, що під час розірвання шлюбу між сторонами існувала домовленість про те, що [PERSON] повністю відмовляється від своєї частки у спільно-набутому майні подружжя, а [PERSON] відмовляється від майбутнього отримання аліментів на доньку. За час перебування у шлюбі сторонами було нажито два житлові будинки у м. Вінниці. Разом з тим, позивач незаконно вивезла доньку за межі України без згоди відповідача, в результаті чого в квітні 2018 року останній звертався до правоохоронних органів з приводу розшуку зниклої дитини. Також представник відповідача зазначив, що сам факт перебування дитини за межами України, унеможливлює належне утримання [PERSON] дитини, оскільки він не має змоги з нею бачитись і спілкуватись. Крім того, в зв`язку з перебуванням дитини за кордоном, відповідач позбавлений можливості контролювати витрати коштів на утримання дитини. Просили в задоволенні позову відмовити, так як позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки не передбачено стягнення аліментів на утримання дитини, яка перебуває за межами України. Заслухавши пояснення\~учасників справи, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що позов слід задовольнити з таких підстав. Судом встановлено та не заперечується сторонами, що 23.12.2016 року рішенням суду шлюб між сторонами було розірвано. Положенням ч. 1 ст. 82 ЦПК України визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щод достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Згідно із\~свідоцтвом про\~народження серії\~ [NUMBER] ,\~виданого 08.06.2012\~року Відділом\~державної реєстрації\~актів цивільного\~стану Вінницького\~міського управління\~юстиції Вінницької області, батьками [PERSON] ,\~ [INFO] , є сторони по справі (а.с. 6). З довідки\~ [PERSON] ,\~голови громади\~Порту-де-Мош\~ Сан-Жуан-Батішта\~та Сан-Педру,\~№210/2020\~від 13.03.2020 року вбачається, що позивач має дозвіл на проживання, який дійсний до 03.02.2021 року, та проживає разом із дочкою [PERSON] у вказаній громаді по [ADDRESS] . (а.с. 7, 8). Слід відзначити, що відповідач не заперечував факт проживання дитини з матір`ю. Суд не приймає до уваги твердження відповідача та його представника, в заперечення позовних вимог, щодо незаконності вивезення дитини сторін за кордон, оскільки це не стосується предмета спору. З приводу пояснень відповідача та його представника, що в зв`язку із перебуванням дитини та стягувача за кордоном, відповідач позбавлений можливості контролювати витрати коштів на утримання дитини, то це не є підставою для відмови у позові. Крім того, слід зазначити, що до повноважень суду не входить вирішення питання щодо контролю за витрачанням коштів присуджених на утримання дитини. Також суд звертає увагу на те, що питання участі батька у вихованні дитини не стосується предмету судового розгляду у даній справі. Суд критично ставиться до пояснення відповідача з приводу існування між сторонами домовленості щодо поділу спільного майна подружжя та стягнення аліментів на утримання дитини, оскільки жодних належних, допустимих доказів цього суду надано не було. Відповідач не надає матеріальну допомогу своїй малолітній доньці та не приймає участь в її утриманні. Відповідно до положень ст.ст. 1-3 Конвенції ООН «Про права дитини» в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи. Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України, ст. 180 Сімейного кодексу України - батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до їх повноліття. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей, і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно із ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно зі ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення; тощо. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Підстави визначення розміру аліментів у частині до заробітку (доходу) або у твердій грошовій сумі визначаються з урахуванням як положень ст. 182 СК України, так і положень ст. ст. 183, 184 СК України. Згідно із ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. При цьому, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Визначаючись щодо\~розміру аліментів,\~які підлягають\~стягненню на\~користь позивача,\~суд враховує\~те,\~що спільна\~дитина проживає\~разом з\~позивачем,\~перебуває на\~її утриманні,\~що потребує\~значних коштів.\~Разом з\~тим,\~зважаючи на\~розмір заявлених\~вимог,\~суд вважає\~можливим встановити\~аліменти в\~розмірі 1/4\~частини від усіх видів заробітку (доходу) відповідача, щомісячно, що буде розумним, справедливим та зваженим. Оскільки позивач була звільнена від сплати судового збору, згідно зі ст. 141 ЦПК України, судовий збір слід стягнути з відповідача в дохід держави в розмірі 840,80 грн. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. На підставі викладеного та

Outcome: approved