Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-03 00:00:00

\~ \~ \~ \~Позивач звернулася до суду з позовними вимогами про стягнення аліментів, мотивуючи свої вимоги тим, що 21 квітня 2018 року вона уклала шлюб з [PERSON], який зареєстрували у Центральному районному у м. Дніпрі відділі реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, що підтверджується свідоцтвом серія І-КИ № 419370, актовий запис № 154. Від шлюбу мають неповнолітню доньку [PERSON], [INFO], батьком якої є [PERSON]. [PERSON] проживає разом з нею за адресою [ADDRESS], і перебуває на її утриманні. Шлюб між нею та відповідачем не розірваний, але фактично вони як чоловік та жінка не проживають з липня 2018 року, не ведуть сумісного господарства, не підтримують нормальні шлюбні відносини. Відповідач не приймає участі в утриманні дитини, та ніякої матеріальної допомоги на утримання їхньої дитини добровільно не надає. Просить суд стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на утримання малолітньої доньки [PERSON], у розмірі 1/3 частини з усіх видів його доходу щомісячно, але не менш ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з дня пред'явлення позову і до досягнення дитиною повноліття. Стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на її утримання, як дружини, у розмірі 1/3 частини з усіх видів його доходу щомісячно, починаючи стягнення з дня пред'явлення позову і до досягнення дитиною [PERSON], трирічного віку до 27.04.2021 року. Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 26.10.2018 року було відкрито спрощене провадження у даній справі. Позивачка до початку відкритого судового засідання позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила справу розглянути без її участі. Відповідач до початку судового засідання надав заяву в якій не заперечував проти задоволення позову, просив справу розглянути без його участі. У звязку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, заслухавши сторін, дослідивши матеріали справи і оцінивши їх в сукупності, прийшов до наступного висновку. З копії свідоцтва про народження вбачається, що сторони є батьками неповнолітньої дитини: [PERSON], [INFO]. В матеріалах справи є довідка про доходи №2260 від 14.09.2018 року [PERSON], з якої вбачається, що відповідач офіційно працевлаштований, загальна сума його доходу за період з 01.03.2018 року по 31.08.2018 року складає 35643,53 грн., а також вбачається, що він вже є платником аліментів. У відповідності до ст.180 СК України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною першою та другою статті 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ст.8 Закону України „Про охорону дитинства кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. У частині 1 статті 12 Закону України „Про охорону дитинства зазначено, що батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобовязані виховувати дитину, піклуватися про її здоровя, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно ч.6 ст.12 зазначеного Закону батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоровя, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обовязків відповідно до закону. Відповідно до ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Згідно з ч. 1,2 ст. 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на імя якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. На підставі ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову, яка відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України визначається судом. Відповідності до ч.2 ст.182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч.2 ст. 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Відповідач позовні вимоги визнав, але визнання позову відповідачем не є безумовною підставою для його задоволення, ураховуючи, що при вирішенні спору по суті суд повинен дослідити матеріали справи, надати належну правову оцінку наявним у справі доказам та ухвалити судове рішення з урахуванням вимог законності та обґрунтованості, а не виходити виключно із факту визнання позову відповідачем. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Тому, визначаючи розмір аліментів, суд враховує обставини, які входять до предмета доказування (статті 182, 184 СК України), враховує інтереси дитини, встановлений законом прожитковий мінімум для дитини відповідного віку, наявність у платника аліментів іншої дитини, тому робить висновок про часткове задоволення позову, так як вважає розмір вказаних позивачем аліментів завищеним та приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання дитини у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі заяви до суду, тобто з 08.10.2018 року і до досягнення дитиною повноліття, щомісячно та стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на її утримання у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) до досягнення дитиною трьох років. У відповідності до вимог ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial