Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-22 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою, в якій просить визнати договір дарування 1/5 частини квартири [ADDRESS] від 09.11.2013 року, укладений між нею та [PERSON], недійсним. Позов обґрунтований такими обставинами. Позивачу на праві власності належала 1/5 частина зазначеної квартири. Позивач є людиною похилого віку. [INFO], від тяжкої хвороби помер син позивача - [PERSON], поховання якого відбулось 05.11.2013 року. 09.11.2013 року в момент укладення договору дарування, як зазначено в позові, позивач була впевнена в тому, що вона заповідає вказану частину квартири [PERSON], яка є дружиною померлого [PERSON] Крім того, позивач не володіє українською мовою. Розуміння того, що позивач подарувала 1/5 частину квартири [PERSON], яка є єдиним житлом позивача прийшло до неї лише після відвідування нотаріуса 09.11.2013 року, коли син позивача [PERSON] перечитав позивачеві договір. В той же день позивач звернулась до відповідача з проханням припинити договір дарування, однак [PERSON] відмовилась вчиняти вказані дії та стала витребувати від позивача оригінали документів на квартиру, після чого у позивача погіршився стан здоров'я, так як вона весь час чекає, що відповідач не дасть їй можливості проживати в зазначеній квартирі. У судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали, просили його задовольнити та додатково пояснили, що після того, як позивачу її сином 09.11.2013 року було роз'яснено зміст договору, позивач дізналася, що вона уклала договір дарування частини квартири, а не заповіт, як вона вважала. Наміру відчужувати належну їй частину квартири позивач не мала. Через свій похилий вік та тяжкі життєві обставини, а саме, смерть та поховання сина, позивач не могла оцінити правових наслідків укладеного договору. Крім того, нотаріус не роз'яснила позивачеві зміст правочину та наслідки укладення договору дарування. Сам текст договору позивачем не було прочитано в зв'язку із тим, що вона не володіє українською мовою, якою було складено текст договору та нотаріус не зробив переклад тексту документу та посвідчив договір не впевнившись в тому, що перед підписанням договір було прочитано позивачем. Посилаючись на те, що цей договір було укладено під впливом помилки, позивач просила визнати його недійсним. Відповідач та її представник у судовому засіданні заперечували проти позову, подали до суду письмові заперечення, де зазначили, що позивач давно мала намір подарувати належну їй частину квартири своєму сину - померлому [PERSON], в зв'язку із чим сама запропонувала відповідачу прийняти у дар 1/5 частину квартири на виконання своєї обіцянки. Відповідачем, за домовленістю з позивачем, ще за життя [PERSON] були виготовлені документи для оформлення договору дарування, дата укладення якого було відкладено в зв'язку із смертю [PERSON] Крім того, в момент укладення договору дарування позивачу нотаріусом було роз'яснено правові наслідки договору дарування, перевірено обсяг її дієздатності та перевірено дійсний намір [PERSON] укласти саме договір дарування. Крім того, нотаріусом, на думку відповідача та її представника, було чітко роз'яснене [PERSON] про всі її права та обов'язки, як дарувальника та про всі можливі правові наслідки, пов'язані із укладенням договору дарування. Заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, допитавши свідків, відтворивши звукозапис, дослідивши письмові докази по справі, суд дійшов висновку, що позов належить задовольнити, зважаючи на такі обставини. Відповідно до Свідоцтва про право власності на житло, виданого УЖКГ Одеської міської Ради 14.01.2005 року, квартира [ADDRESS] належала на праві спільної часткової власності [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в рівних частках. Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно право власності на зазначену квартиру було зареєстровано за співвласниками 18.02.2005 року в КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості», номер запису: 581 в книзі: 501пр-99. [INFO] помер син позивача [PERSON], про що 04 листопада 2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції складено відповідний актовий запис № 10692. Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу, виданого Іллічівським відділом ЗАГС м. Одеси 11 серпня 1990 року [PERSON] є дружиною померлого [PERSON] 09 листопада 2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір, за умовами якого [PERSON] передала (подарувала), а [PERSON] прийняла безоплатно у власність (прийняла в дар) 1/5 частину квартири [ADDRESS]. Зазначений договір було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Одеської області [PERSON] Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] показала, що 09.11.2013 року до неї прийшла [PERSON] в сльозах та розповіла, що вона разом із відповідачем була у нотаріуса та не знає, що саме вона підписала, так як їй нічого не роз'яснили. Крім того, як зазначає свідок, після смерті сина позивач не могла ні їсти, ні спати, та знаходилась під впливом якихось лікарських препаратів, що діяло на її спроможність адекватно сприймати ситуацію. Свідок [PERSON] також підтвердили той факт, що позивач мала намір заповісти належну їй частину квартири, тому, коли дізналася про те, що підписала договір дарування, була дуже засмучена, так як не мала намір відчужувати майно при своєму житті. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] зазначив, що при бесіді з [PERSON] остання повідомила, що її після похорон сина відвели до нотаріуса, де вона вважала, що вона підписує заповіт. Крім того, свідок зазначив, що після смерті сина [PERSON] приймала заспокійливі лікарські препарати, які на його думку могли вплинути на її розумову діяльність. Допитана в судовому засіданні нотаріус [PERSON] пояснила, що нею було установлено волевиявлення [PERSON], перевірено її дієздатність, роз'яснені всі істотні умови договору. Крім того, як зазначає нотаріус, перед підписанням договору його текст був [PERSON] прочитаний, та його зміст позивачем було зрозуміло, про що [PERSON] власноручна зробила напис. Разом із цим, суд критично ставиться до показань нотаріуса, так як вони спростовуються відтвореним в судовому засіданні звукозаписом, якій був зроблений відповідачем [PERSON] під час укладення договору в приміщенні, яке займає приватний нотаріус [PERSON] 09.11.2013 року. В ході відтворення звукозапису судом встановлено, що нотаріусом не було належним чином установлено волевиявлення та дійсні наміри [PERSON] щодо укладеного договору. На питання нотаріуса щодо намірів [PERSON] остання, після значної паузи, та не з першого разу дала нечітку відповідь про те, що вона має намір «зробити дарственную». Суд звертає увагу на те, що сам звукозапис міститься на диску та складається із декілька частин. Крім того, не має можливості встановити, чи є запис в кожній із частин непереривним чи ні. Судом встановлено, що в порушення вимог ст. 15 Закону України «Про нотаріат» нотаріусом [PERSON] текст договору дарування не було перекладено [PERSON], яка не володіє українською мовою на російську мову, або не викликано перекладача. Як вбачається із відтвореного звукозапису, [PERSON] взагалі не прочитала текст договору дарування, однак нотаріус наполягав на підписанні договору. Крім того, нотаріусом не було роз'яснено належним чином зміст правочину та наслідки його укладення. Зміст законодавчих норм, посилання на які є в п. 4.1 оспорюваного договору нотаріусом роз'яснено не було, незважаючи на наявність в зазначеному пункті договору посилання на це. Всі ці обставини дають суду підстави вважати, що позивач в момент укладення правочину дійсно не розуміла ні природи правочину, ні прав та обов'язків сторін, які не були їй належним чином роз'яснені нотаріусом. Також увагу суду привернув той факт, що в ході оформлення правочину нотаріус зверталася до відповідача на «ти», що свідчить про неформальне знайомство між нотаріусом та відповідачем, яке в судовому засіданні заперечувалось відповідачем, а також те, що відповідач не змогла пояснити, в зв'язку із чим необхідно було укладати угоду саме у цього нотаріуса, яка знаходиться в іншому районі м. Одеса на достатньо великої відстані від місця проживання сторін, які не мають власного автотранспорту та, незважаючи на похилий вік позивача та її психологічний стан, викликаний смертю та похованням сина, змушені були добиратися громадським транспортом до нотаріальної контори. Доводи відповідача про те, що [PERSON] мала намір подарувати квартиру і готувала для цього необхідні документи, а саме виступила замовником оцінки майна, для чого особа, яка проводила оцінку прибула до квартири [PERSON], не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Так, суду не надано повного тексту звіту про незалежну оцінку майна, де б було посилання на заяву замовника з його підписом, та не витребувано відповідних документів у особи, яка проводила оцінку згідно із принципом диспозитивності цивільного процесу. Разом із цим свідок [PERSON] показала, що [PERSON] розповіла, що відповідач привела в її квартиру особу, яка здійснювала фотозйомку житлових приміщень, та на питання позивача про те, хто вона та що робить не відповідала. Показання свідків [PERSON] та [PERSON] не є належним доказом, так як вказані свідки пояснили, що позивач [PERSON] в їх присутності зазначила, що вона виконала все, що обіцяла померлому сину. Однак що конкретно обіцяла позивач, остання не повідомила свідкам. Про наміри [PERSON] здійснити відчуження належній їй на праві власності частини квартири свідкам стало відомо зі слів відповідача. Крім того, свідок [PERSON] давала непослідовні показання та не могла навіть пояснити, коли саме вказана розмова мала місце - чи при відзначенні дев'яти днів після смерті [PERSON], чи при відзначенні сорока днів смерті останнього. Зважаючи на той факт, що правовідносини між сторонами виникли в зв'язку із укладенням договору дарування, суд дійшов висновку, що до спірних правовідносин належить застосувати положення ЦК України про недійсність правочинів, та Главу 55 ЦК України, яка регулює відносини, яки склались в зв'язку із укладенням договору дарування. Статтею 229 ЦК України передбачено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Отже, такий правочин є оспорюваним. При цьому, як свідчить судова практика, під помилкою, що має істотне значення, зокрема, розуміється помилка щодо природи договору, прав та обов'язків сторін. Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Надаючи оцінку встановленим обставинам справи, суд вважає, що передаючи безоплатно в дар частину квартири, позивач на момент вчинення правочину помилково вважала, що квартира перейде у власність відповідача тільки після її смерті. Таким чином, позивач помилялася щодо юридичної природи укладеного договору, його істотних умов, прав та обов'язків сторін за договором. За змістом ст. 216 ЦК України суд може застосувати з власної ініціативи реституцію, як наслідок недійсності оспорюваного правочину. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] є законними, обґрунтованими, а її порушені права належить захистити шляхом визнання договору дарування недійсним та застосуванням передбачених законом наслідків недійсності укладеного правочину.

Outcome: approved