Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-19 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. Свої позовні вимоги позивач обгрунтовувала тим, що 10 січня 2002 року маючи усну домовленість з донькою померлого власника будинку, що знаходиться за адресою: Кіровоградська область, Маловисківський район, с. Хмельове, вул. Степова, 36, вселилася в спірний будинок та передала грошові кошти спадкоємниці померлого власника і з того часу проживає у будинку, а тому вважає, що набула право власності на нього, на підставі набувальної давності. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги в повному обсязі та просили їх задовольнити з підстав викладених у позові. Відповідач був повідомлений належним чином про день, час та місце судового розгляду, подав до суду заяву про визнання позову та про розгляд справи за відсутності їхнього представника. Заслухавши пояснення сторін, показання свідків, дослідивши письмові докази у справі, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Житловий будинок, що знаходиться за адресою: Кіровоградська область, Маловисківський район, с. Хмельове, вул. Степова, 36 належав на праві власності [PERSON], що підтверджується копією Договору купівлі-продажу від 17 серпня 1981 року. 25 травня 1998 року помер [PERSON], що підтверджується повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть. Згідно Інформаційних довідок зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори, спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) відомості: про складання [PERSON] заповіту, щодо його спадкоємців та відкриття спадкової справи відсутні (а.с. 52, 53). У судовому засіданні було встановлено, що маючи усну домовленість із донькою померлого [PERSON] [PERSON] позивач передала їй 4000,00 грн. (чотири тисячі гривень) за придбання будинку, що знаходиться за адресою: Кіровоградська область, Маловисківський район, с. Хмельове, вул. Степова, 36 і вселилася в нього та з січня 2002 року постійно проживає у ньому, несе витрати по утриманню будинку, веде домашнє господарство, спадкоємці померлого лише один раз після її вселення в будинок приїзджали до неї та забрали автомобіль, що залишився після смерті їхнього батька і знаходився у гаражі домоволодіння, де їхнє теперішнє місце проживання їй невідомо. В судовому засіданні допитані свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили той факт, що [PERSON] з 2002 року проживає у будинку, що знаходиться за адресою: Кіровоградська область, Маловисківський район, с. Хмельове, вул. Степова, буд. № 36, доглядає за ним, всі оточуючи люди знають про це в с. Хмельовому, а спадкоємців померлого у 1998 році [PERSON] вони з того часу не бачили. Судом встановлено, що місцем реєстрації проживання позивача [PERSON] з 18 січня 2002 року є житловий будинок, що знаходиться за адресою: Кіровоградська область, Маловисківський район, с. Хмельове, вул. Степова, буд. № 36, яка користується ним, здійснює догляд за ним, оплату комунальних послуг. Судом також встановлено, що відсутні будь-які судові спори, що стосуються даного житлового будинку і він не перебуває під забороною відчуження та відсутні інші обтяження щодо нього (а.с. 75). Відповідачем на запит суду було повідомлено, що згідно даних погосподарських книг користувачем земельної ділянки по вул. Степова № 36, в селі Хмельове являється [PERSON]. Згідно ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Вказана норма права визначає ознаки володіння, які є необхідними для набуття права власності на майно за набувальною давністю. Володіння має бути добросовісним, тобто володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, інакше кажучи, обставини, у звязку з якими виникло володіння чужим майном, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття цього майна. З урахуванням положень ч. 5 ст. 12 ЦК України, факт обізнаності особи про те, що вона не є власником речі, не виключає добросовісності володіння за умови, що заволодіння майном не відбулося з порушенням норм права (викрадення, шахрайство і т.ін.). Судом не встановлено факту заволодіння позивачкою чужим майном з порушенням норм права, тому, зважаючи на обставини заволодіння цим майном, слід дійти висновку про те, що заволодіння чужим нерухомим майном було добросовісним та відкритим. Згідно ч. 2 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Частина 1 ст. 11 ЦПК України встановлює, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до положень ст.ст. 57- 60 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), яка набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та відповідно до\~\~\~ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків\~\~цивільного характеру; або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Частина 1 ст. 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист: прав усіх суб'єктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55). Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Отже, враховуючи норми \~\~п.п. 1, 4, 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (2003 року), позивач довела той факт, що вона добросовісно заволоділа чужим майном житловим будинком, що знаходиться за адресою: Кіровоградська область, Маловисківський район, с. Хмельове, вул. Степова, буд. № 36 і продовжує відкрито і безперервно володіти ним протягом більше як десять років. Відповідно до ч. 4 ст. 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Вирішуючи питання як розподілити між сторонами судові витрати, у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України, суд виходить з наступного. В ч. 1 ст. 88 ЦПК України серед іншого зазначається, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторонни понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Судом встановлено, що відповідач у справі не порушував права відповідача у справі, і сам позивач у своєму позові зазначає, що судові витрати буде нести самостійно, тому судові витрати у справі необхідно віднести за рахунок позивача.

Outcome: approved