Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-13 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вона, [PERSON], є власником 2/3 частин квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], з яких 1/3 частина належить їй на підставі свідоцтва про право власності на житло від 14.11.200 року, та 1/3 частина - на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 23.04.2002 року. Власником іншої 1/3 частини квартири є [PERSON]. Наразі вона звернулася до відділу соціального захисту населення для отримання субсидії на сплату комунальних послуг за квартиру, оскільки я є пенсіонером, отримує мінімальну пенсію та має право на таку пільгу. Але в реалізації її права їй було відмовлено з тих підстав, що крім неї в квартирі зареєстрований відповідач [PERSON], сукупний дохід якого теж повинен враховуватися при нарахуванні субсидій. Відповідач [PERSON] в квартирі за місцем реєстрації фактично не мешкає більше 6 років, участі у комунальних витратах не приймає, його місце знаходження їй невідомо, що підтверджується доданими до позовної заяви доказами. Таким чином, неможливо вирішити питання про зняття [PERSON] з реєстрації у вказаній квартирі в добровільному порядку, що перешкоджає їй реалізувати своє право на вільне користування та розпорядження належним їй майном. Просить визнати [PERSON], [INFO], таким, що втратив право користуванням квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS]. До початку судового засідання від позивача надійшла заява про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Не заперечують проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з'явилася по невідомій суду причині, хоча про день та час розгляду справи була повідомлений належним чином. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи у відповідності до положень ст.280 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Суд, розглянувши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 23 квітня 2002 року серії [NUMBER] [PERSON] належить 1/3 частини приватизованої квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Згідно свідоцтва про право власності на житло від 14 листопада 2000 року квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] на праві приватної власності (сумісної або часткової) належить [PERSON] та членам його сім'ї [PERSON] та [PERSON]. Тобто [PERSON] належить 1/3 частка вищевказаної квартири, а в сукупності [PERSON] належить 2/3 частки даної квартири. Даний факт також підтверджується довідкою КП «СМБТІ» Дніпропетровської області від 04 червня 2013 року № 955Відповідно акту № 75 від 12 липня 2018 року, складеного паспортистом СМКП «ЖЕК-2» Сивоха І.К., затвердженого начальником СМКП «ЖЕК-2» Халабуда В.В., [PERSON], [INFO] - син [PERSON], дійсно зареєстрований за адресою: [ADDRESS], але не проживає за даною адресою з червня 2012 року. Відповідно відповіді Синельниківського ВП ГУНП України в Дніпропетровській області від 20 липня 2018 року [PERSON] повідомлено, що її заява від 09 липня 2018 року з приводу надання інформації щодо місця знаходження її сина [PERSON] розглянута та повідомлено, що її син [PERSON] в 2008 році звільнився від відбування покарання з Дніпропетровського СІЗО № 3 та на даний час інформація про місцезнаходження останнього відсутня. У відповідності до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі ст.17 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Згідно з ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Оскільки договір найму житлового приміщення між сторонами не укладався, суд при розгляді спорів, що не урегульовані житловим законодавством, застосовує норми цивільного законодавства. Згідно зі ст.386 ЦК України власник який має підстави передбачати можливість порушення свого права іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про позбавлення права користування житловим приміщенням. Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст..7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим таку вимогу, як позбавлення права користування житловим приміщенням. Суд вважає, що зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для задоволення позову про визнання [PERSON], [INFO], таким, що втратив право користуванням квартирою, оскільки відповідач не проживає у квартирі, розташованої за адресою: [ADDRESS], більше одного року без поважної причини. На підставі викладеного та

Outcome: approved