Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-18 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою до відповідача про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням посилаючись на те,що [PERSON] зареєстрована в квартирі [ADDRESS] . Відповідач в вищевказаній квартирі не проживає. Враховуючи той факт, що відповідачка без поважних причин не проживає в квартирі, квартиронаймачем якої позивач являється, більше року, вважає відповідачку такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, позивач вимушений звернутись в суд з даним позовом. Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 25 жовтня 2019 року відкрито провадження по справі та призначено підготовче судове засідання за загальними правилами позовного провадження. Ухвалою суду від 20.12.2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача в судовому засідання заявлені вимоги підтримав з підстав викладених в позовній заяві, зазначив, що відповідач за вказаною адресою не проживає, проживає з іншою сім`єю в м. Києві. Представник відповідача в судовому засідання проти задоволення заявлених вимог заперечив та повідомив, що викладенні обставини справи в позовній заяві є безпідставними та не обґрунтованими, надав до суду відзив. Вказана квартира не належить позивачу, надані докази позивача є недопустимими. Представник залученої до справи третьої особи в судовому засіданні викладені обставини справи заперечив та повідомив, що третя особа [PERSON] є донькою сторін, вказана квартира, яка є предметом спору не приватизована, відтак позивач не має права звертатись до суду з вказаним позовом. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін по справі, врахувавши їх доводи, дослідивши матеріали справи суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.ч.1,5,6ст.81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, 13 червня 2016 року позивач, як пенсіонер збройних сил України, від Міністерства Оборони України, на підставі рішення виконкому Обухівської міської ради №1328 від 07.06.2016 року, отримав двокімнатну квартиру [ADDRESS] . Вказана квартира на даний час не приватизована і перебуває в користуванні позивача. Позивач являється квартиронаймачем даного житлового приміщення. 26 лютого 2018 року рішенням Обухівського районного суду Київської області шлюб між позивачем та відповідачкою розірвано. У вказаній квартирі зареєстровані позивач, відповідачка та повнолітня дочка сторін [PERSON] . Згідно актів обстеження умов проживання від 28.08.2019 року, 19.07.2019 року, 03.09.2019 року, 20.05.2018 року, 23.04.2019 року, 18.03.2019 року, 10.02.2019 року, 31.01.2019 року, 31.12.2018 року, 30.11.2018 року, 30.10.2018 року, 28.09.2018 року, які складені депутатом Обухівської міської ради Геращенко В.М. у присутності сусідів (свідків) встановлено, що [PERSON] за адресою [ADDRESS] не проживає, місце проживання м. Київ. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено у ч. 3 ст. 13 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому, право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом. Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів. Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Указане відповідає роз`ясненням, наданим судам у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 р. «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», відповідно до якого у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Касаційний цивільний суд Верховного Суду у постанові від 22.11.2018 р. у справі № 760/13113/14-ц, нагадав, що у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24.10.2018 р. у справі № 490/12384/16-ц зроблено висновок по застосуванню статей 71, 72 ЖК Української PCP, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Окрім того, суд бере до уваги, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 р. пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції), якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 р.). Згідно ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням. Враховуючи викладене, а також те, що в судовому засіданні достовірно встановлено, що відповідач [PERSON] без поважних причин не мешкає за адресою [ADDRESS] , із заявами до уповноважених органів про причини своєї відсутності не зверталась, обов`язок по сплаті комунальних послуг не несе, перешкод в користуванні їй ніхто не чинить,відтак остання втратила право користуватися цим житлом, що дає підстави суду визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням. За таких обставин, позов слід задовольнити повністю. Враховуючи вищевказане,

Outcome: approved