Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-08 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості,мотивуючи вимоги тим, що 06.09.2020 року між позивачем та відповідачем [PERSON] було фактично укладено договір позики, відповідно до умов якого позикодавець передав позичальнику грошові кошти в розмірі 18847,00грн. строком до 31.03.2021року. Відповідно до умов фактичного договору позики передбачені наступні обов`язки відповідача: - позичальник зобов`язувався повернути позикодавцеві суму позики у встановленому цим договором порядку та строки; - позичальник приймає на себе зобов`язання повністю повернути позикодавцю отриману позику до 31.03.2021року. Однак, відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання та станом на 09.04.2021року грошові кошти не повернув. У зв`язку з зазначеними порушеннями відповідач має заборгованість 18 847,00 гривень. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд постановити рішення, яким позов задовольнити. Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні проти наданої позовної заяви заперечили в повному обсязі та просили суд закрити провадження у справі, оскільки відсутні правовідносини між сторонами щодо договору позики. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. В матеріалах справи знаходиться копія розписки відповідно до якої 06.09.2020 року між позивачем та відповідачем [PERSON] було фактично укладено договір позики, відповідно до умов якого позикодавець передав позичальнику грошові кошти в розмірі 18847,00грн. строком до 31.03.2021 року( а.с.4). Статтею 526 ЦК України регламентовано, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Постановою Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13 визначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки». Відповідно до висновку Верховного Суду, викладеного в постанові від 05.09.2018 у справі № 367/7135/16-ц зазначено, що « досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа і залежно від установлених результатів зробити відповідні правові висновки щодо дійсної природи існуючих між сторонами правовідносин». Як вбачається з заперечень від 26.02.2021 наданих представником позивача та встановлено в судовому засіданні 09.04.2021, що між сторонами склалися правовідносини, не пов`язані із передачею грошових коштів у позику, оскільки з розписки від 06.09.2020, яку [PERSON] надала [PERSON] на підтвердження факту отримання від неї коштів у розмірі 18847,00грн., встановлено, що ці кошти не були передані відповідачу, а сплачені, як борг за комунальні кошти, оренду квартири та псування майна, а не тимчасове користування із зобов`язанням їх повернення, тобто у позику. Аналізуючи все в сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ст. 1050 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] грошові кошти в розмірі 18847,00гривень від [PERSON] не отримувала. Таким чином, суд прийшов до висновку, про відсутність факту передачі грошових коштів в сумі 18847,00грн., від [PERSON] до [PERSON] . Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору ( ст. 94 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Надані сторонами докази суд визнає належними і допустимими, також достовірними і достатніми, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з обставинами справи. Сторонами надано належним чином завірені копії відповідних документів. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності і взаємному зв*язку, суд приходить до висновку про недоведеність позовних вимог належними і допустимими доказами та необхідність відмовити в позові. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed