Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-31 00:00:00

позивач звернулася до суду з означеним позовом. В обґрунтування позову зазначила, що є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: пров. Привокзальний, буд. 9, м. Новомосковськ Дніпропетровської області, який набутий позивачем у власність на підставі Договору дарування житлового будинку від 19 листопада 2002 року, зареєстрованого в реєстрі за № 3386. За згоди попереднього власника будинку [PERSON] в будинку був зареєстрований [PERSON] [INFO]. Після зміни власника будинку, згоди [PERSON] на продовження користування майном відповідач не отримував, в житловому будинку не проживає, витрат по його утриманню не несе, за користування ним грошові кошти не сплачує, чим порушує права власника. Позивач в судове засідання не зявилась, надала заяву про підтримання вимог позову та про розгляд справи у її відсутність. Відповідач, треті особи у судове засідання повторно не з'явилися, про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причини неявки суду не повідомили, заяв про розгляд справи за їх відсутності не надавали. 12 січня 2018 року ухвалою суду замінено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору з [PERSON] комітету Новомосковської міської ради на Відділ реєстрації та обліку громадян [PERSON] комітету Новомосковської міської ради Дніпропетровської області. Залучено до участі в справі в якості третьої особи-2, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - [PERSON]. Позовна заява у відповідності до положень п.9 ч.1 ст.1 Розділу ХІІІ ЦПК України в редакції, встановленій Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII розглянута за правилами чинного ЦПК України з урахуванням вимог до заяви, в редакції ЦПК України, що діяли до набрання чинності Законом України № 2147-VIII. Згідно з ч.1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки відповідач, треті особи належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, не зявилися в судове засідання без поважних причин та без повідомлення причин, не подали відзив, судом ухвалено провести заочний розгляд справи. У зв'язку з неявкою всіх учасників справи в судове засідання, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що відповідно до Договору дарування житлового будинку від 19 листопада 2002 року, посвідченого Приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Дніпропетровської області [PERSON] зареєстрованого в реєстрі за № 3980 [PERSON] (дарувальник) передала у власність безкоштовно (подарувала), а [PERSON] та [PERSON] (обдаровувані) прийняли у дар в рівних частинах кожний жилий будинок, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м. Новомосковськ, пров. Привокзальний, буд. 9. Будинок, що дарується, належав [PERSON] на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Новомосковською державною нотаріальною конторою реєстр за № 267 22 січня 1997 року, зареєстрованого в БТІ м. Новомосковську 28 січня 1997 року в реєстровій книзі за № 12 під реєстровим № 1503. За договором право власності на житловий будинок у обдаровуваних виникає у рівних частках. Право власності за договором зареєстроване 04 грудня 2002 року. Згідно з довідкою адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України в Дніпропетровській області від 29 вересня 2017 року та Довідки, виданої головою квартального комітету №19 у м. Новомосковськ 17 серпня 2017 року, у вказаному будинку окрім позивача, з 26 липня 1985 року зареєстрований відповідач - [PERSON], який згідно з довідкою, виданою головою квартального комітету № 19 м. Новомосковська від 17 серпня 2017 року не проживає більше 10 років за зазначеною адресою. За таких обставин вбачається, що між позивачем та відповідачем виник спір з приводу наявності чи відсутності права [PERSON] користуватися спірним житловим приміщенням. При вирішенні спору суд виходить з наступних норм законодавства. У відповідності до частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі статтею 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 383 ЦК України, передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У відповідності до ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. За ст.156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. За ст.162 ЖК України плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право власника будинку, членів сім`ї власника користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок і із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням членів сім`ї власника, тимчасових мешканців. Викладене приводить суд до висновку про те, що відповідач, будучи зареєстрований в спірному приміщенні зі згоди попереднього власника 26 липня 1985 року, при зміні власника, яким стала позивач та третя особа-2 04 грудня 2002 року, втратив право користування спірним житловим приміщенням. При цьому, реєстрація відповідача в спірному житловому приміщенні порушує право позивача на власний розсуд розпорядитися своїм майном, в належному розмірі сплачувати комунальні послуги. Внаслідок викладеного суд вважає, що аргументи позивача про втрату відповідачем права користування, наведені нею в якості підстав для звернення з позовом обґрунтовані, підтверджені належними, допустимими та достовірними доказами, [PERSON] без належних правових підстав значиться таким, що зареєстрований у будинку та з урахуванням відсутності договору найму житлового приміщення, укладеного між сторонами після набуття позивачем та третьою особою права власності, доказів на підтвердження наявності іншої правової підстави набуття відповідачем права користування житловим приміщенням наявні підстави для задоволення позову про визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим будинком, оскільки втрата права користування житловим приміщенням відповідача є наслідком припинення права власності на житлове приміщення особи, яка була власником будинку на час реєстрації відповідача у ньому. При цьому, суд вважає за необхідне відхилити доводи позивача про наявність підстав для застосування до спірних правовідносин положень ч.2 ст.406 ЦК України, оскільки сервітут з приводу користування житловим приміщенням, належним позивачу не встановлювався. Вирішуючи при ухваленні рішення питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд бере до уваги, що при зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір у сумі 640,00 гривень, тому відповідно до ст.141 ЦПК України, судовий збір в розмірі 640,00 гривень підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного та

Outcome: approved