Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-16 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, в обґрунтування якого вказала, що 12 грудня 2017 року зареєструвала шлюб із [PERSON] . Сторони мають спільного сина [PERSON] , [INFO] , який проживає з позивачем. Зазначає, що підставою для розірвання шлюбу є відсутність спільних інтересів з чоловіком, різні погляди на життя, різні моральні та матеріальні цінності. Постійні сварки та бійки призвели до розпаду сім`ї. На даний час шлюбні відносини припинені і з 19 червня 2018 року сторони проживають окремо. Відповідач, присуджені аліменти на утримання сина [PERSON] не сплачує, хоча працює в м.Києві та отримує заробітну плату. Тому, позивач не бачить сенсу надавати їм строк на примирення. У зв`язку з вищевикладеним та враховуючи подані уточнення до позову, позивач просить суд шлюб розірвати та стягнути з відповідача судові витрати. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, надала до суду заяву, в якій на своїх вимогах наполягає, просила суд шлюб розірвати, стягнути з відповідача судові витрати та відновити їй дошлюбне прізвище. Розгляд справи провести без її участі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав заяву в якій проти задоволення позову не заперечував. Суд, розглянувши справу в межах заявлених вимог, оцінивши докази, які містяться в матеріалах справи, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом установлено, що сторони по справі перебувають у зареєстрованому шлюбі з 12 грудня 2017 року, що підтверджено свідоцтвом про шлюб (а.с.5). Від спільного проживання мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] (а.с.6). Сторони однією сім`єю більше року не проживають, миритися не бажають, клопотань про вжиття заходів щодо примирення подружжя шляхом надання строку на примирення не заявляли. Відповідно до ст. 56 СК кожен з подружжя має право на припинення шлюбних відносин. Частинами 3, 4 ст. 56 СК передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Як передбачено приписами ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105 СК, шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у т.ч. за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Частиною 3 ст. 109 СК передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Відповідно до ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Спільне життя сторін не склалося у зв`язку із відсутністю спільних інтересів, різними поглядами на життя, різними моральними та матеріальними цінностями, що призвело до припинення шлюбних відносин. За наявності зазначених вище обставин суд вважає, що збереження цього шлюбу буде суперечити інтересам сторін, тому надалі є недоцільним. Особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище (ст. 113 СК України). Позивач заявляла про відновлення їй дошлюбного прізвища - « [PERSON] », тому після розірвання шлюбу надалі іменується прізвищем, отриманим до реєстрації шлюбу з позивачем.

Outcome: approved