Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-05 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що перебувала у трудових відносинах з відповідачем з 01.08.2012 року, працювала на посаді начальника військово-облікового столу, звільнилася з роботи за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України /по догляду за дитиною до 14-річного віку/ відповідно до розпорядження сільського голови від 13.03.2013 року № 3-к, в порушення вимог законодавства повний розрахунок з нею проведено не було. Ревізією правильності нарахування та виплати їй компенсації за невикористану відпустку, яку було проведено Держфінінспекцією, встановлено, що при нарахуванні компенсації занижено кількість днів невикористаної відпустки, що призвело до недоотримання компенсації при звільненні позивача в березні 2013 року на суму 45,12 грн., які були їй перераховані відповідачем 19.11.2015 року. А тому позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку з 14.03.2013 року по 19.11.2016 року в розмірі 26 416 грн.59 коп. В судовому засіданні представник позивача уточнив позовні вимоги і просив суд стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку з 14.03.2013 року по 19.11.2015 року /за 673 робочих дні/ з врахуванням індексації в розмірі 22 172 грн.67 коп. відповідно до наданого розрахунку /а.с.34-35/. Представник відповідача в судове засідання не зявився, про час розгляду справи відповідач був повідомлений належним чином, до суду надіслано письмові заперечення на позов з клопотанням щодо розгляду справи без участі представника Дроздівської сільської ради. Заслухавши пояснення представника позивача, оглянувши матеріали справи, цивільну справу № 357/14622/14-ц 2/357/4367/14, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення частково з наступних підстав. Так, судом встановлено, що позивач з 01.08.2012 року була прийнята на посаду начальника військово-облікового столу Дроздівської сільської ради Білоцерківського району Київської області на період відсутності основного працівника згідно розпорядження № 6-к від 01.08.2012 року, з 13.03.2013 року її звільнено із займаної посади за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України /по догляду за дитиною до 14-річного віку/ відповідно до розпорядження № 3-к від 13.03.2013 року. Наведені обставини підтверджуються випискою з трудової книжки позивача /а.с.5/. В судовому засіданні також встановлено, що 07.10.2014 року [PERSON] звернулася з позовом до Дроздівської сільської ради Білоцерківського району Київської області, сільського голови [PERSON] про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, уточнивши позовні вимоги позивач просила суд стягнути з відповідачів на її користь заборгованість по заробітній платі в сумі 16 грн. за жовтень-листопад 2012 року, компенсацію за невикористану відпустку в сумі 128,41 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 22706,34 грн. Згідно рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25.11.2014 року по даній справі, в задоволенні позову [PERSON] було відмовлено, при розгляді справи суд дійшов до висновку, що повний розрахунок з позивачем проведено не в день звільнення 13.03.2013 року, а 28.03.2013 року із затримкою на 11 робочих днів, вимоги про стягнення заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку суд вважав необґрунтованими, а в задоволенні позову в частині щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку було відмовлено в звязку з пропуском строку звернення до суду, передбаченого ст.233 КЗпП України. Вказане рішення суду було залишено без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 03.03.2015 року, тобто, набрало законної сили, а згідно ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25.06.2015 року касаційну скаргу [PERSON] відхилено, рішення судів першої та апеляційної інстанції залишено без змін. Все вищенаведене стверджується матеріалами цивільної справи № 357/14622/14-ц 2/357/4367/14, яка оглядалася в судовому засіданні. Судом також було встановлено, що Білоцерківською обєднаною державною фінансовою інспекцією під час проведення планової ревізії сільського бюджету та фінансово-господарської діяльності Дроздівської сільської ради за період з 01.01.2012 року по 31.07.2015 року розглянуто звернення [PERSON] від 31.08.2015 року та від 08.10.2015 року щодо перевірки в ході ревізії правильності нарахування їй заробітної плати, компенсації за відпустку, було виявлено порушення п.3 р. 3 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМ України від 08.02.1995 року № 100, ст.6 Закону України «Про відпустки» при нарахуванні компенсації за невикористану відпустку, а саме: занижено кількість днів невикористаної відпустки, що призвело до недоотримання компенсації при звільненні [PERSON] в березні 2013 року на суму 45 грн.12 коп., що слідує з копії листа Білоцерківської обєднаної держфінінспекції від 05.11.2015 року /а.с.17-19/. З матеріалів справи вбачається, що недоотримані кошти в сумі 46 грн. перераховані на рахунок позивача відповідно поданої нею заяви від 09.11.2015 року, квитанція від 19.11.2015 року, про що зазначено в письмових запереченнях відповідача на позов /а.с.15/, стверджується копією квитанції від 19.11.2015 року /а.с.8/, не заперечується представником позивача. При вирішенні спору суд виходить з наступного. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. За ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Як розяснено в п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року за № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, -наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непровденні його до розгляду справи-по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі непроведення розрахунку у звязку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Отже, право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у звязку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Саме до цього зводяться правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду України № 6-837цс15 від 23.12.2015 року, яку прийнято за наслідками розгляду заяви про перегляд судових рішень з мотивів неоднакового застосування судом /судами/ касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, яка згідно ст.360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх судів України. Як було встановлено судом і вказано вище в рішенні, при звільненні позивача відповідач провів з нею розрахунок і виплатив не оспорювану суму, між сторонами після звільнення позивача з роботи виник спір щодо розміру належних до виплати сум, за вирішенням якого позивач зверталася до суду і який не було вирішено на її користь. Згідно наведеної вище правової позиції Верховного Суду України, вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд. Відповідно до п.п.2,8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМ України від 08.02.1995 року № 100 /зі змінами та доповненнями/ , нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів. Згідно відомостей по нарахуванню заробітної плати /а.с.25-26/, заробітна плата позивача становить за січень 2013 року 631,40 грн. за 20 робочих днів, за лютий 2013 року -574 грн. за 20 робочих днів, всього 1205,40 грн. /40 робочих днів, тоді середньоденний заробіток буде становити 30 грн.14 коп. А приймаючи до уваги той факт, що позивач працювала з пятиденним графіком роботи, період затримки розрахунку з 14.03.2013 року по 18.11.2015 року включно становить 673 робочих дні /202 +251+220/, середній заробіток за цей період становить 20 284,22 грн. /30,14 грн.- середньоденний заробіток х 673 дн./. Саме такий розрахунок проведено представником позивача у відповідності до положень постанови КМ України від 08.02.1995 року № 100 /зі змінами/. Разом з тим суд вважає, що за наявності між сторонами спору щодо розміру належних до виплати при звільненні сум /заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку/, розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні позивача підлягає зменшенню, з урахуванням принципу співмірності та істотності суми заборгованості /45,12 грн./ порівняно із середнім заробітком /20284,22 грн./. А тому суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 500 грн. Згідно норм ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. В п.25 наведеної вище Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року за № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» передбачено, що непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Конституційний Суд України в рішенні від 22.02.2012 року № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012 дійшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. Судом встановлено, що відповідачем виплачено позивачу недоплачену суму компенсації за невикористану відпустку 19.11.2015 року, з цією позовною заявою до суду позивач звернулася 17.02.2016 року, здавши позовну заяву з документами на відділення звязку, що стверджується відомостями відстеження пересилання поштових відправлень за штрихкодовим ідентифікатором на конверті з Реєстру Укрпошти /а.с.28/. На підставі ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнена від сплати судового збору на користь держави. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, ст.4 Закону України «Про судовий збір» з відповідача належить стягнути на користь держави судовий збір в сумі 551 грн.20 коп. Враховуючи наведене та

Outcome: partial