Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-03 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що 04.07.2015 року нею були передані грошові кошти відповідачу в розмірі 19650 доларів США, що еквівалентно на день подачі позову 510 900 грн., та 97 478 грн. за умови повернення суми боргу до 31.12.2015 року, про що було надано розписку. Однак відповідач борг не повернула, нею проігноровані будь-які звернення з приводу повернення грошових коштів, вона уникає зустрічей, змінила номер телефону та не проживає за зареєстрованою адресою. Позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь борг в сумі 19 650 доларів США, що еквівалентно 510 900 грн., та 97 478 грн., 3 % річних у розмірі 29 302,15 грн., втрати від інфляції у розмірі 124 667 грн. В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги. Представник відповідача позов не визнав та просив відмовити в задоволенні позову, пояснив, що відповідач розписку написала, але грошові кошти у вказаній в розписці сумі не брала, а брала товар вироби із золота, а тому вказаний спір виник не з договору позики, а з договору купівлі-продажу. Крім того, позивачем у позовній заяві та доданих документах не зазначено курсу долара США за даними НБУ на відповідну дату здійснення розрахунку. Також просив суд застосувати спеціальні строки позовної давності щодо вимог позивача в частині стягнення неустойки в розмірі 3 % річних та в частині стягнення неустойки на підставі індексу інфляції. Заслухавши пояснення представників сторін, оглянувши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов належить задовольнити частково з наступних підстав. Так, по справі встановлено, що 04 липня 2015 року відповідач [PERSON] написала власноручно розписку про те, що взяла в борг у [PERSON] 19 650 доларів США /еквівалент 471 600 грн./ та 97 478 грн., кошти зобовязується повернути до 31.12.2015 року. Представником позивача надано оригінал цієї розписки до матеріалів справи. Факт написання відповідачкою власноручно вказаної розписки представник відповідача в суді не заперечував. За ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона /позикодавець/ передає у власність другій стороні /позичальникові/ грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до вимог ч.1 ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. За ч.2 цієї статті на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Суд вважає, що надана представником позивача розписка підтверджує як факт передання позивачем коштів відповідачу, так і містить необхідні умови договору позики, а саме: суму позики, строк виконання зобов'язання, сторони зобов'язання, підпис позичальника та позикодавця. Отже, надані представником позивача докази підтверджують той факт, що сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов договору позики та що цей договір між ними було укладено. Представник відповідача заперечував факт укладення саме договору позики між сторонами по справі, посилаючись на те, що грошові кошти у вказаній в розписці сумі відповідач не брала, а брала товар вироби із золота, а тому вказаний спір виник не з договору позики, а з договору купівлі-продажу. Але жодних доказів на обґрунтування цих тверджень суду не надано, тоді як за ст.ст.10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона /боржник/ зобов'язана вчинити на користь другої сторони /кредитора/ певну дію /передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо/ або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. За ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. В ст.610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання /неналежне виконання/. Так, за ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику /грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем/ у строк та в порядку, що встановлені договором. В судовому засіданні встановлено, що позичальником кошти за договором позики не повернуто, доказів зворотнього в судовому засіданні не надано. Суд вважає, що представником позивача надано належні докази на обґрунтування позовних вимог: розписку позичальника, відповідачем умови договору не виконані, сума боргу становить 19 650 доларів США та 97 478 грн. За ст.524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Відповідно до ст.533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. В постанові Верховного [PERSON] України від 02.07.2014 року № 6-79цс14 висловлено правову позицію про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня. Відтак, у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобов'язання, передбачені, зокрема, у статті 1048 ЦК України, та при застосуванні статті 625 ЦК України. Отже, з врахуванням вищенаведеного сума боргу в гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ станом на 11.07.2017 року згідно розрахунку, доданого до позовної заяви, буде становити: 1 дол. США =26,00 грн. ; 19 650 дол. США х 26,00 грн. =510 900 грн. + 97 478 грн., всього 608 378 грн. Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, згідно приписів вищенаведених правових норм позивач має право вимагати від відповідача сплати індексу інфляції за порушення грошового зобовязання, вираженого в національній валюті, та 3 % річних з простроченої суми за весь час прострочення виконання грошового зобовязання. Що стосується вимог представника позивача про нарахування інфляційних збитків на суму боргу в іноземній валюті, то ці вимоги суд вважає необгрунтованими, оскільки, як вказано вище, до стягнення підлягає сума боргу у гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ на 11.07.2017 року згідно розрахунку представника позивача. Крім того, в п. 18 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» розяснено, що інфляційне нарахування проводиться на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті. Правовідносини між сторонами по справі, які виникають з договору позики грошових коштів, аналогічні кредитним правовідносинам, де фактично позикодавцем виступає банк або інша фінансова установа. Представником позивача проведено розрахунок суми інфляції згідно індексів інфляції за даними Держкомстату України за період з 01.01.2016 року по липень 2017 року включно, а саме: /за 2016 рік -112,4 %, за січень 2017 року -101,1 %, лютий -101,0 %, березень -101,8 %, травень -101,3 %, червень -101,6 %, липень -100,2 %/. Розрахунок інфляційних збитків на суму боргу -97 478 грн. х /112,4 % х 101,1 % х 101,0 % х 101,8 % х101,3 % х101,6 % х100,2 %/ = 117 453 грн. - 97 478 грн. =19 975 грн. Розрахунок 3 % річних з простроченої суми за період з 01.01.2016 року по 10.08.2017 року за розрахунком представника позивача : загальна сума боргу 608 378 грн. х 3 % річних =18 251,34 грн. /за 2016 рік/; 608378 грн. х 3 % / 365 х 221 дн. =11050,81 грн. /2017 рік/, всього 29 302 грн.15 коп. Отже, на користь позивача належить стягнути з відповідача борг за договором позики в сумі 608 378 грн., 3 % річних з простроченої суми боргу -29 302 грн.15 коп., інфляційні збитки в сумі 19 975 грн., всього 657 655 грн.15 коп. Представник відповідача просив суд застосувати спеціальні строки позовної давності щодо вимог позивача в частині стягнення неустойки в розмірі 3 % річних та в частині стягнення неустойки на підставі індексу інфляції. За ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до норм ст.258 ЦК для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог: про стягнення неустойки (штрафу, пені). Згідно з ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання /ч.5 ст. 261 ЦК/. Умовами договору позики визначено строк його виконання -31.12.2015 року, саме зі спливом цього строку починається перебіг позовної давності. За ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. В Аналізі практики застосування статті 625 ЦК України, проведеного Верховним Судом України, розяснено, що передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК наслідки порушення боржником грошового зобовязання не є неустойкою. В Постанові Верховного [PERSON] України від 26.04.2017 року у справі № 3-1522гс16 викладено правовий висновок про те, що наслідки прострочення боржником грошового зобовязання у вигляді інфляційних нарахувань та трьох процентів річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, то відповідно до позовних вимог щодо застосування відповідальності, передбаченої ст. 625 ЦК, встановлений загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК), який може бути збільшений за домовленістю сторін (ст. 259 ЦК). А тому в даному випадку загальний строк позовної давності тривалістю у три роки позивачем не пропущено. Відповідно до ст.ст.79, 88 ЦПК України, ст.4 Закону України Про судовий збір підлягає відшкодуванню на користь позивача за рахунок відповідача судовий збір в сумі 6 576 грн.55 коп. пропорційно до задоволеної частини позовних вимог. Враховуючи все вищенаведене та

Outcome: partial