Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-09 00:00:00

Позивач звернулася до суду з даним позовом, в якому просила стягнути з відповідача аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO], в твердій грошовій сумі в розмірі 2000,00 гривень щомісячно, починаючи з дня пред'явлення позову і до повноліття дитини. В обґрунтування позову про стягнення аліментів позивач зазначила, що з відповідачем вони перебувають у громадському шлюбі з 2007 року, під час якого в них народився син [PERSON], батьком якого записано відповідача. Як вказує позивач, син проживає разом з нею і, як зазначає остання, відповідач ухиляється від утримання дитини, матеріальної допомоги в добровільному порядку не надає, а тому просить суд стягнути з відповідача аліменти на утримання дітей в заявленому розмірі. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав зазначених в позові та просила їх задовольнити. Відповідач на заявлений розмір аліментів не погодився, зазначивши про власне тяжке матеріальне становище та відсутність постійного заробітку. Заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що під час перебування у громадському шлюбі в [PERSON] та [PERSON] народився син - [PERSON], [INFO], батьком якого записано відповідача. Відповідно до вимог статей 180, 182, 183, 184, 191 СК України, батьки зобов'язанні утримувати дітей до досягнення ними повноліття. При визначенні розміру аліментів, суд враховує стан здоров'я дитини та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки і сина, інші обставини, що мають істотне значення. Як вказує позивач, дитина проживає разом з нею і, як зазначає остання, відповідач ухиляється від утримання дитини, матеріальної допомоги в добровільному порядку не надає. З обставин викладених в позові та наданих доказів вбачається, що між сторонами не було укладено договір про сплату аліментів та договір про припинення права на аліменти у зв'язку з передачею права власності на нерухоме майно між сторонами також не укладався, стягнень по іншим аліментним зобов'язанням відповідач немає. Відповідно до положень Постанови №3 Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», батьки зобов'язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Обов'язок батьків утримувати своїх дітей є безумовним і не залежить від того, чи є батьки працездатними та чи є в них кошти, достатні для надання утримання, а лише враховуються судом при визначенні розміру стягуваних аліментів. Разом з тим, суд при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов'язання щодо утримання. Пунктом 17 даної Постанови, встановлено, що максимальний розмір відрахувань на сплату аліментів не може перевищувати 50 відсотків доходів платника, таке повністю кореспондується з частиною 4 статтею 70 Закону України «Про виконавче провадження». В той же час розмір аліментів на одну дитину за жодних обставин не може бути меншим ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Виходячи з викладеного та враховуючи розмір прожиткового мінімуму на 2014 рік, встановлений для дитини віком від 6 до 18 років, та враховуючи загальний рівень життя в Україні, суд вважає правильним позов задовольнити частково та визначити розмір аліментів в сумі 1000 гривень щомісячно. Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Згідно ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Вiдповiдно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтуєтъся на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослiдженнi наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність i взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. У відповідності до вимог пункту 1 частини 1 статті 367 ЦПК України суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місяць. Також згідно частини 3 статті 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. На підставі викладеного та

Outcome: partial