Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-29 00:00:00

позивач звернулася до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що [INFO] помер [PERSON] - батько малолітнього [PERSON], піклувальником якого вона є. Після його смерті відкрилась спадщина, яка складалась, в тому числі, з квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. В силу норм ч. 4 ст. 1268 ЦК України, [PERSON], як малолітня дитина, вважається таким, що прийняв спадщину. При зверненні до Шостої Львівської державної нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину виявилось, що у спадковій справі [PERSON] містяться відомості про видане свідоцтво про право на спадщину на ім'я [PERSON] Таким чином з'ясувалося, що [PERSON] склав заповіт, за яким вищезгадану квартиру заповів відповідачу. При видачі свідоцтва нотаріус не мав даних про наявність інших спадкоємців, тому не міг врахувати інтереси малолітнього на той момент [PERSON] Вказувала, що протягом останніх років свого життя [PERSON] зловживав алкогольними напоями, у нього почастішали випадки не сприйняття дійсних подій внаслідок зловживання спиртними напоями. Крім того, [PERSON] перебував на обліку у ОКЗ ЛОР «Львівський обласний державний клінічний наркологічний диспансер» з листопада 2001 року з діагнозом: розлади психіки та поведінки внаслідок вживання алкоголю, знятий з диспансерного обліку у зв'язку із смертю. Враховуючи такі обставини, у позивача виникають сумніви щодо того чи міг [PERSON] в момент складання заповіту усвідомлювати значення своїх дій та/або керувати ними і свідомо заповісти власне майно чужій для себе особі. Зазначала, що складення заповіту [PERSON] порушило законні права та інтереси його сина, який після смерті своєї матері [PERSON] у випадку спадкування за законом залишився єдиним спадкоємцем першої черги в розумінні ст. 1261 ЦК України. З урахування наведеного, позивач просила суд заповіт, складений [PERSON] на користь [PERSON], визнати недійсним; визнати за [PERSON] право власності на квартиру, що знаходиться в [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], як єдиного спадкоємця першої черги; зобов'язати Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби ЛМУЮ Львівської області зареєструвати право власності [PERSON] на квартиру, що знаходиться у [ADDRESS]; стягнути з [PERSON] понесені судові витрати. В судове засідання представник позивача не з'явився, надав суду заяву, якою позов підтримав, просив вимоги задовольнити в повному обсязі та проводити розгляд справи за його відсутності. Відповідач в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяв про можливість розгляду справи за його відсутності від відповідача не надходило. Треті особи явку своїх представників в судове засідання не забезпечили, про день та час розгляду справи повідомлялась належними чином. Представник Органу опіки та піклування Франківської районної адміністрації Львівської міської ради надав суду заяву про можливість розгляду справи за його відсутності, проти позову не заперечував. Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції надав письмові заперечення на позов, згідно з якими рішення суду, яке набрало законної сили, є підставою для реєстрації права власності на об'єкт нерухомого майна. Таким чином, вимоги позивача щодо зобов'язання Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно зареєструвати за [PERSON] право власності н спірну квартиру є безпідставними, відповідачем не було порушено прав та інтересів позивача. Просив в задоволенні позову відмовити. З урахуванням наведеного суд вважає за можливе на підставі ст. 169 ЦПК України проводити розгляд справи за відсутності сторін на підставі наявних доказів. З'ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши та перевіривши докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку про необхідність відмови у задоволенні позову з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] помер [INFO]. Зазначене підтверджується копією свідоцтва про смерть від 25.06.2010 року серії [NUMBER]. 20.05.2003 року [PERSON] склав заповіт, посвідчений державним нотаріусом Першої Львівської державної нотаріальної контори Кіріловою Т.М. та зареєстрований в реєстрі за № 5-1363, згідно з яким на випадок своєї смерті заповів все майно, де б воно не було і з чого б не складалось і взагалі все те, що йому буде належати на день смерті і на що за законом має право, [PERSON], [INFO] Відповідно до ст.ст. 1217, 1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно зі ст.ст. 1222, 1223 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Спадкоємцями за заповітом можуть бути юридичні особи та інші учасники цивільних відносин (стаття 2 цього Кодексу). Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. У відповідності до ст.ст. 1233, 1234, 1235, 1236 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Якщо заповідач розподілив між спадкоємцями у заповіті лише свої права, до спадкоємців, яких він призначив, переходить та частина його обов'язків, що є пропорційною до одержаних ними прав. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини. В силу ст. 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку затвердженому Кабінетом Міністрів України. Згідно зі ст. 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (ст. 1253 цього Кодексу). За змістом ст. 44 Закону України «Про нотаріат» під час посвідчення правочинів визначається обсяг цивільної дієздатності фізичних осіб, які беруть у них участь. Визначення обсягу цивільної дієздатності фізичної особи здійснюється за паспортом або іншими документами, передбаченими статтею 43 цього Закону (крім посвідчення водія, особи моряка, інваліда чи учасника Великої Вітчизняної війни, посвідчення, виданого за місцем роботи фізичної особи), які унеможливлюють виникнення будь-яких сумнівів щодо обсягу цивільної дієздатності фізичної особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії. У разі потреби нотаріусу надається довідка про те, що особа не страждає на психічний розлад, який може вплинути на її здатність усвідомлювати свої дії та (або) керувати ними. У разі наявності сумнівів щодо обсягу цивільної дієздатності фізичної особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, нотаріус зобов'язаний звернутися до органу опіки та піклування за місцем проживання відповідної фізичної особи для встановлення факту відсутності опіки або піклування над такою фізичною особою. У відповідності до ч. 1 ст. 56 Закону України «Про нотаріат» нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, посвідчують заповіти дієздатних громадян, складені відповідно до вимог законодавства і особисто подані ними нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, а також забезпечують державну реєстрацію заповітів у спадковому реєстрі відповідно до порядку, затвердженого Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ст. 1257 ЦК України, заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах. Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що при складенні оскаржуваного заповіту від 29.09.2004 року було додержано встановлені законом вимоги щодо його оформлення: особу заповідача було встановлено, дієздатність перевірено, заповіт підписано заповідачем у присутності нотаріуса, заповіт посвідчено уповноваженою на те особою. Як передбачено ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. В обґрунтування власних вимог позивач посилається на те, що [PERSON] в момент складання заповіту не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, оскільки зловживав алкогольними напоями, перебував на обліку у ОКЗ ЛОР «Львівський обласний державний клінічний наркологічний диспансер» з листопада 2001 року з діагнозом: розлади психіки та поведінки внаслідок вживання алкоголю, знятий з диспансерного обліку у зв'язку із смертю. В обгрунтування наведених обставин позивачем надано копію довідки КЗ ЛОР «Львівський обласний державний клінічний наркологічний диспансер» від 20.05.2014 року № 296, відповідно до якої [PERSON] з листопада 2001 року перебував на обліку у вказаній установі з діагнозом: розлади психіки та поведінки внаслідок вживання алкоголю, знятий з диспансерного обліку у зв'язку із смертю. Крім того, позивачем надано копію медичної картки [PERSON] Проте, суд не вважає вказані документи належними доказами того, що [PERSON] склав оскаржуваний заповіт у момент, коли ін не усвідомлював значення своїх дій та (або) не міг керувати ними . Згідно з роз'ясненнями, наданими в п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою, яка через стійкий розлад здоров'я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу (стаття 145 ЦПК). Відповідно до норм ст. 145 ЦПК України призначення експертизи є обов'язковим за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити психічний стан особи. Всупереч наведеним приписам процесуального законодавства позивач не клопотав про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи з метою встановлення психічного стану [PERSON] на час складання заповіту. На підставі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Таким чином в ході розгляду справи не було здобуто доказів того, що на час складання заповіту було відсутнє волевиявлення [PERSON] на вчинення заповідального розпорядження шляхом складення оскаржуваного заповіту. Позивачем не наведено достатніх підстав для визнання заповіту недійсним, оскільки, складений заповіт відповідає вимогам законодавства щодо його форми та порядку посвідчення, а отже суд приходить до висновку про неможливість з наведених позивачем підстав визнати даний заповіт недійсним, а відтак, і в необхідності відмови у задоволенні вказаної частини вимог. Разом з тим, відповідно до норм ч. 1 ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка). Як вбачається зі свідоцтва про народження від 09.06.2009 року серії [NUMBER] [PERSON] є батьком [PERSON], останній на час відкриття спадщини був неповнолітнім, а тому має право на обов'язкову частку у спадщині відповідно до приписів ч. 1 ст. 1241 ЦК України. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у листі від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» відзначив, що захист права на обов'язкову частку в спадщині може здійснюватись шляхом пред'явлення вимог про визнання права на обов'язкову частку в спадщині (ст. 1241 ЦК), перерозподіл спадщини (ст. 1280 ЦК), визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину (ст. 1301 ЦК). Спадкування обов'язкової частки в спадщині здійснюється на підставах встановлених законом, шляхом прийняття спадщини в порядку, передбаченому статтями 1268 - 1269 ЦК. Право на обов'язкову частку в спадщині не залежить від змісту заповіту, отже рішення суду про визнання недійсним заповіту в частині, що порушує права спадкоємця на обов'язкову частку в спадщині, не вимагається. У разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на обов'язкову частку в спадщині зазначена відмова може бути оскаржена до суду в порядку позовного провадження. З огляду на характер заявлених позивачем вимог, а саме визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом, та принципу диспозитивності цивільного судочинства, за яким розгляд справи обмежується заявленими сторонами вимогами, суд не вбачає підстав для задоволення вказаної частини вимог. Проте, зазначене не позбавляє позивача звернутись до суду з позовом про захист прав та законних інтересів неповнолітнього [PERSON] в один із способів, зазначених судом вище. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed