Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-25 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою, яку згодом 11.11.2020 року уточнила, та просить постановити рішення, яким: - визнати вантажний автобус «Форд-Транзит», зеленого кольору, 1998 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , вартістю 96 000 гривень спільним майном подружжя; - стягнути з відповідача Ѕ частину вартості вантажного автобусу «Форд-Транзит», зеленого кольору, 1998 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , вартістю 96 000 гривен, в рахунок компенсації права на належну частку [PERSON] ; Свої вимоги\~мотивує тим,\~що вона,\~позивач [PERSON] , перебувала з 29 листопада 2003 року в шлюбі з відповідачем [PERSON] , [INFO] . Рішенням Болградського районного суду Одеської області від 17.04.2020 року, справа №497/271/2020 шлюб між ними, [PERSON] та [PERSON] розірваний. Однак шлюбні стосунки між ними були припинені у грудні 2018 року. В період шлюбу, до моменту фактичного припинення шлюбних відносин та припинення ведення спільного господарства, для сімейних потреб 04.05.2011 року за спільні кошти ними було придбано вантажний автобус «Форд-Транзит», зеленого кольору, 1998 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , вартість якого станом на 30.06.2020 року складає 96 000 гривень. На час придбання цього транспортного засобу вона, позивач працювала вчителькою в Криничненській ЗОШ І-ІІІ ступенів та отримувала заробітну плату. Крім того, її позивача батьки також допомогли грошима для здійснення цієї покупки. Отже, вантажний автобус «Форд-Транзит», зеленого кольору, 1998 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] являється об`єктом права їх спільної сумісної власності подружжя, і частки подружжя у спільному майні с рівними. Позивач неодноразово зверталась до відповідача щодо вирішення питання про поділ вищезазначеного транспортного засобу, який наразі є об`єктом спору, у грошовому вигляді, тобто пропонувала відповідачу сплатити кошти за Ѕ частину вартості транспортного засобу, на що відповідач категорично відмовився. В зв`язку з вищевикладеним позивач звернулася до суду з зазначеним позовом. Ухвалою від 24.09.2020 року було відкрито провадження по справі та призначено підготовчий розгляд на 21.10.2020 року о 09:00 годині (а.с.41).\~ В підготовчому засіданні 21.10.2020 року за участю сторін по справі та за їх клопотанням було оголошено перерву до 09:00 години 23.11.2020 року, та надано час для можливості дійти мирової угоди (а.с.46). 11.11.2020 року від позивача надійшла уточнена позовна заява, відповідно до якої позивач просить визнати спірне майно спільним сумісним майном подружжя та стягнути грошову компенсацію на її користь в розмірі вартості 1/2 частини майна (а.с.48-51). Ухвалою суду від 23.11.2020 року прийнято до розгляду уточнені позовні вимоги позивача, оголошено перерву в підготовчому розгляді до 13:00 години 24.12.2020 року (а.с.52). 24.12.2020 року ухвалою суду закрито підготовчий розгляд та призначено справу до судового розгляду на 26.01.2020 року об 11:00 годині (а.с.57). В судовому засідання призначеному на 26.01.2020 року: -позивач підтримала свою уточнену позовну заяву, наполягала на її задоволені. Пояснила, що в період шлюбу вони з відповідачем придбали спірний транспортний засіб. Після припинення шлюбних відносин цей автомобіль залишився в користуванні відповідача, яким він користуються протягом всього цього часу, тоді як вона доступу до автомобіля не має. В квітні місці 2020 року вона пропонувала відповідачу виплатити половину вартості цього автомобіля, та щоб відповідач передав автомобіль їй. Однак, відповідач не погодився на її пропозицію, та не має наміру будь-яким чином вирішити це питання. -відповідач просив в задоволенні уточнених позовних вимог відмовити у повному обсязі. Не заперечував, що спірний автомобіль був придбаний ними під час перебування в шлюбі за спільні кошти. Після припинення шлюбних відносин цим автомобілем він користується особисто, так як він є додатковим джерелом доходу для його теперішньої сім`ї, і не має наміру його відчужувати. Передавати його позивачу також не бажає. Вважав, що за позивачем має бути визнано право власності на Ѕ частину цього авто, однак не зміг пояснити суду, яким чином вони з позивачем будуть користуватися спірним автомобілем у цьому випадку. Стверджував, що вони з позивачем мають сина, якому наразі 15 років, та коли син досягне повноліття він має намір передати транспортний засіб йому, а протягом цього часу буде ним користуватися самостійно. Також відповідач не заперечував щодо визначеної позивачем вартості спірного автомобіля, та погодився з його оцінкою в розмірі 96\~000 гривень. Оцінивши усі докази зібрані в справі у їх сукупності, виходячи з обставин, встановлених під час судового розгляду справи, враховуючи норми діючого законодавства, яким врегульовані встановлені судом правовідносини, суд прийшов до висновку про задоволення уточнених позовних вимог за наступних підстав. Відповідно до вимог\~ст.4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом\~ст.12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.\~Ст.81 цього Кодексу\~визначено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, в судовому засіданні встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 29 листопада 2003 року (а.с.11), який рішенням Болградського районного суду Одеської області від 17.04.2020 року справа № 497/271/2020 - розірвано (а.с.13). Відповідно до довідки Криничненської сільської ради Болградського району Одеської області №1238 від 17.09.2020 року [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] проживали разом за адресою: [ADDRESS] у період з 2003 року по 2018 рік без реєстрації (а.с.31). Беззаперечним та неоспорюваним фактом є те, що в період шлюбу, сторонами було придбано вантажний автобус «Форд-Транзит», зеленого кольору, 1998 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , вартість якого станом на 30.06.2020 року складає 96 000 гривень, що підтверджується Звітом N5 3870-ОД/1.3 про незалежну оцінку колісного транспортного засобу від 30.06.2020 року (а.с.15-25). Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , власником транспортного засобу «Форд-Транзит», зеленого кольору, 1998 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] є [PERSON] з 04.05.2011 року (а.с.61), що також підтверджується відповіддю Територіального сервісного центру МВС №5151 (а.с.60). Статтею 60 СК України визначено, що майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Частинами 1,2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Неподільною є річ, яка у разі її фізичного поділу втрачає свою цінність та призначення, перестаючи існувати як первісна річ. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 р. N 11). Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до п.30 цієї постанови Пленуму рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК. При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. Частиною першою та другою статті 364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Таким чином, у випадку, коли один із співвласників погодився отримати грошову компенсацію замість своєї частки в спільному майні, а інша сторона не погодилася її добровільно виплачувати з будь-якої причини, зацікавлений в одержанні замість своєї частки у майні грошової компенсації співвласник звертається до суду із позовом на підставі статті 364 ЦК України. У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Сімейного Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). \~ \~ \~ \~Суд приймає до уваги, що позивач наполягає на виплаті компенсації вартості Ѕ частини автомобіля, відповідач заперечує як щодо виплати коштів позивачу, так і щодо передачі користування цим автомобілем позивачу у разі визначення ідеальних часток, оскільки вказаний автомобіль йому потрібен для власних потреб і є додаткових засобом отримання доходу. \~ \~ \~ \~ Аналізуючи наведені норми закону, суд дійшов висновку, що придбаний сторонами під час шлюбу транспортний засіб вантажний автобус «Форд-Транзит», зеленого кольору,\~1998\~року випуску,\~державний номерний\~знак [NUMBER] , є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, який є неподільним, перебуває протягом останніх років виключно у користуванні відповідача [PERSON] , який не оспорює цих обставин, а тому підлягає поділу шляхом стягнення з відповідача грошової компенсації ринкової вартості 1/2 частини цього автомобіля, що становить суму в розмірі 48\~000.00 гривень. Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду у справі №47/955/16 від 25 травня 2020 року та постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі 725/1776/18. Всупереч вимог ст.ст.12, 81 ЦПК України, відповідачем будь-яких належних та допустимих доказів придбання спірного автомобіля за свої особисті кошти суду не надано. При цьому суд критично оцінюється заперечення відповідача, що він має намір передати автомобіль сину, після досягнення ним повноліття, якому наразі лише 15 років, та протягом цього часу, автомобіль не може бути розподілений, та буде перебувати у його розпорядженні і користуванні, оскільки така позиція відповідача суперечить чинному законодавству, та не може бути підставою для відмови в задоволенні позовних вимог позивача. Крім того, суд звертає увагу на те, що відповідачем в ході розгляду справи не спростовано оцінку вартості автомобіля, надану позивачем, та будь-яких доказів на підтвердження іншої ринкової вартості автомобіля суду з боку відповідача надано не було. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу своїх позовних вимог про поділ спільного майна подружжя, шляхом стягнення з відповідача на користь позивача 1/2 частини вартості спільного майна подружжя, знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, оскільки, ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, тому суд вважає позов обґрунтованим та законним, в зв`язку з чим останній підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Згідно положень ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Таким чином, в силу названих процесуальних вимог закону, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені позивачем судові витрати: 840.80 гривень судового збору. На підставі вищенаведеного та

Outcome: approved