Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-04 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з нього аліменти на її користь на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, до його повноліття, а також на її утримання у сумі 3000 грн., щомісяця, до досягнення сином трьох років. Свої вимоги обґрунтувала тим, що з відповідачем з листопад 2015 року по 15.03.2019 року проживали спільно однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Від спільного життя у них народився син [PERSON] , [INFO] . У березні 2019 року спільне проживання між ними припинено, дитина повністю знаходиться на її утриманні. Відповідач має постійне місце роботи, отримує стабільний заробіток, тож вона бажає, щоб з відповідача в судовому порядку були стягнуті аліменти на утримання їх спільного сина. Також вважає, що відповідач повинен сплачувати аліменти і на її утримання, до досягнення сином трьохрічного віку, оскільки в добровільному порядку він цього не робить. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, не заперечує щоб з нього стягувалися на утримання [PERSON] , [INFO] , аліменти у визначеній позивачем частці -1/4. На утримання позивача не згоден виплачувати аліменти, вказав, що має боргові зобов`язання. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи: свідоцтво про народження (а.с. 7), довідку про склад сім`ї позивача (а.с. 8), заяву позивача від 02.01.2019 року про надання відпустки по догляду за дитиною (а.с.28 ), наказ ФОП [PERSON] від 02.01.2019 року про надання [PERSON] відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (а.с.29 ), довідки про доходи відповідача від 29.08.2019 року (а.с. 17,18), розписку про купівлю відповідачем транспортного засобу (а.с. 21), суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони з листопад 2015 року по 15.03.2019 року проживали спільно однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Від спільного життя у них народився син [PERSON] , [INFO] , батьком якого у свідоцтві про народження записаний відповідач. У березні 2019 року спільне проживання між ними припинено, дитина проживає разом з матір`ю. Позивач не працює, з 02.01.2019 року знаходиться у відпустці по догляду за дитиною, до досягнення нею трьохрічного віку. Відповідач працює помічником машиніста електровоза у Виробничому підрозділі «Локомотивне депо Знам`янка Регіональна філія «Одеська залізниця» ПАТ «Українська залізниця», його заробітна плата за лютий липень 2019 року складає 74508 грн. 59 коп. Згідно з розпискою відповідач в розстрочку придбав транспортний засіб на загальну суму 48000 грн. На сьогодні за автомобіль ним сплачено 38400 грн. Відповідно до статті 180 Сімейного Кодексу України (далі СК України) батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Конвенція ООН про права дитини (прийнята й\~ відкрита для підписання, ратифікації та приєднання резолюцією 44/25 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1989 року, набула чинності для України з 27 вересня 1991 року), визначає пріоритет у суспільстві інтересів дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей та фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Стаття 6 Конвенції містить принцип щодо необхідності забезпечення у максимально можливій мірі виживання та здорового розвитку дитини. Згідно ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно з ч.2 ст.182 СК України мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Максимальний розмір аліментів, які стягуються з боржника відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» не повинен перевищувати 50 % заробітної плати цієї особи (абз. 4 п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року). Це обмеження не поширюється на відрахування із заробітної плати у разі відбування боржником покарання у виді виправних робіт і стягнення аліментів на неповнолітніх дітей. У таких випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати 70 відсотків. За приписами ст.183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Враховуючи викладене та обставини, визначенні ст.182 Сімейного кодексу України, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог у частині стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини до досягнення ним повноліття в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Що стосується позовної вимоги про стягнення аліментів на утримання позивача до досягнення дитиною трирічного віку суд зазначає наступне. Згідно з ч.2 ст.91 Сімейного кодексу України, жінка та чоловік, які не перебувають у шлюбі між собою, мають право на утримання в разі проживання з нею, ним їхньої дитини, відповідно до частин другої - четвертої статті 84 та статей 86 і 88 цього Кодексу. Відповідно до ч.2 ст.84 Сімейного кодексу України, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Суд, виходячи з принципу справедливості та розумності, визначаючи розмір аліментів на утримання позивача, враховує потреби останньої, матеріальне становище сторін, розмір аліментів, стягнутих з відповідача на утримання сина, приходить до висновку, що сума 1200 грн., не буде непомірною для відповідача і певною мірою забезпечить інтереси позивача. Відповідно до ст.191 СК України аліменти на дитину присуджується за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Визначаючи строк, з якого і до якого стягувати аліменти на утримання позивача, суд виходить з норм ст.79 та ч.2 ст.84 СК України, відповідно до яких аліменти на утримання дружини присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, право на утримання припиняється у разі досягнення дитиною трьох років. Відповідно до ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. На підставі ст.141 ЦПК України, судовий збір підлягає стягненню з відповідача в дохід держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial