Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-27 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання її такою, що втратила право користування житловим будинком [ADDRESS], та зняття її з реєстрації місця проживання, оскільки остання з червня 2013 року не проживає в будинку, не сплачує за комунальні послуги, що є перешкодою в розпорядженні своїм майном. Від позивача надійшла заява про розгляд справи за її відсутністю та про не заперечення проти винесення заочного рішення. Від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутністю, підтримання позовних вимог та про не заперечення проти винесення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з'явився, про причини неявки суду не повідомлено. Судом ухвалено провести заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного. [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS] на підставі договору дарування від 14.12.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Сазоновою М.Б. та зареєстрованого в реєстрі за №1166 (а.с. 5, 6). Вказане підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до довідки Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради від 27.10.2017 року, [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 18). Актом від 09.10.2017 року, складеного сусідами позивача та посвідченого начальником житлово-комунального підприємства Миколаївської міської ради «Південь», підтверджено те, що відповідач з червня 2013 року не проживає в житловому будинку [ADDRESS] (а.с. 10). Верховний Суд України в постанові від 16 листопада 2016 року в справі №6-709цс16 зазначив, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік. Згідно із ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. У відповідності з ст. 150 Житлового кодексу Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. За змістом ч. 1 ст. 405 Цивільного кодексу України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Аналогічні положення передбачені ч. 1 ст. 156 Житлового кодексу Української РСР. Частиною 2 статті 64 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Приймаючи до уваги, що відповідач є дочкою позивача та відповідно є членом її сім'ї, однак відсутня без поважних причин понад чотири роки, що підтверджується актом про не проживання від 09.10.207 року, поясненнями позивача наданими у позові, позов в частині вимог про визнання відповідача такою, що втратила право користування будинком, підлягає задоволенню. Положеннями ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Оскільки зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі рішення суду, вимоги про зняття з реєстраційного обліку є похідними від вимог про позбавлення права користування житловим приміщенням, а тому позов в частині вимог про зняття з реєстраційного обліку відповідача не підлягає задоволенню. Таким чином, позов підлягає частковому задоволенню. Згідно із ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, відповідно до задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 640 грн. 00 коп. На підставі ст. ст. 150, 156 Житлового кодексу Української РСР та ст. 405 Цивільного кодексу України,

Outcome: partial