Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-09 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою до відповідача про стягнення коштів за договором позики. На обґрунтування своїх позовних вимог зазначила, що 01.06.2018 року [PERSON] позичив у неї кошти в розмірі 8500 грн. терміном до 01.09.2018 року. Свої зобовязання перед відповідачем вона виконала, надавши останньому грошові кошти в обумовленому договором позики розмірі. Однак, станом на день звернення з даним позов до суду, [PERSON] кошти не повернув, а тому просить суд стягнути з відповідача на її користь 8500 грн. заборгованості за договором позики та понесені судові витрати. Позивач в судове засідання не зявилася, надала заяву з проханням слухати справу за її відсутності, позов підтримує, просить його задовольнити (а.с. 13). \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~До початку судового засідання від представника відповідача надійшло клопотання, у якому остання просить розгляд справи проводити у її відсутності. У клопотанні також зазначила, що зі слів її довірителя, між ним та позивачем дійсно був укладений договір позики, який є предметом даного спору (а.с. 11). Відповідно до вимог ч. 2\~ст. 247 ЦПК України\~у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Судом встановлено, що 01.06.2018 року. між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики за умовами якого позивач передала відповідачу грошові кошти в сумі 8500 грн., а останній зобовязався повернути борг до 01.09.2018 року. Про укладення між сторонами вказаного договору позики свідчить розписка, складена відповідачем [PERSON] (а.с. 4) факт написання якої, зі слів представника відповідача, [PERSON] визнаний. Згідно з ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (ч. 1 ст. 530 ЦК України). \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~Судом встановлено, що на день розгляду даної справи відповідач [PERSON] борг за договором позики від 01.06.2018 року позивачці не повернув. Будь яких доказів іншого стороною відповідача суду надано не було. З урахуванням наведеного, оцінивши надані сторонами докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про стягнення з [PERSON] на її користь боргу за договором позики в розмірі 8500 грн. є обґрунтованими та підлягають до задоволення. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Судом встановлено, що при зверненні з даним позовом до суду позивачкою було сплачено 850 грн. судового збору. Згідно п. п. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір» за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру ставка судового збору встановлена в розмірі 1 % ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Таким чином, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивачки слід стягнути судовий збір в розмірі 768,40 грн. Разом з тим, суд розяснює позивачці положення п. 1 ч. 1 ст. 7 ЗУ «Про судовий збір» відповідно до якої сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовна заява [PERSON] до [PERSON] підлягає частковому задоволенню. На підставі ст.ст. 15, 16, 526, 549, 1046, 1049 ЦК України,

Outcome: partial