Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-12 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 13 грудня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, за умовами якого позивач передав у власність відповідача грошові кошти у розмірі 7000,00 доларів США, а відповідач зобов`язався повернути позивачу таку ж саму суму грошових коштів у строк до 01 червня 2015 року. Ні підтвердження укладення договору позики та отримання відповідачем коштів відповідач видав позивачу розписку від 13 грудня 2014 року. Яка була ним власноручно написана у присутності позивача, а також двох свідків, а саме: [PERSON] , [PERSON] . Оригінал вищезазначеної розписки знаходиться у позивача. Однак до цього часу відповідач свої зобов`язання по поверненню позикових грошових коштів не виконав у повному обсязі (було повернено лише 2000,00 доларів США, що і змусило позивача звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Офіційний курс долару США до гривні, встановленим Національним Банком України станом на 21.05.2018 року ( 2614,796 грн. за 100 доларів США). Отже, за відповідачем за договором позики від 13 грудня 2014 року рахується заборгованість перед позивачем у розмірі 5000,00 доларів США, що складає 130 739,00 грн. Просить суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу за договором позики від 13 грудня 2014 року у розмірі 130739,00 грн. та судові витрати у розмірі 1380 грн. Позивач до початку відкритого судового засідання надала заяву в якій позовні вимоги підтримала та просила задовольнити, розглянути справу за її відсутності, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з`явився з невідомої суду причини. Відповідно до ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Зважаючи на що, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення. Вислухавши позивача, дослідивши письмові докази, суд встановив наступне. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За приписами ч. 1, ч. 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Частиною 2 ст. 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Згідно розписки, 13 грудня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, за яким позивач передавала відповідачу грошові кошти у сумі 7000,00 доларів США, з кінцевим терміном повернення 01 червня 2015 року. Відповідач в зазначений в договорі позики строк кошти у повному обсязі не повернув. Позивач зазначила, що відповідачем частково виконані зобов`язання за договором позики у розмірі 2000,00 доларів США. Суд, розглядаючи дану справу, приймає до уваги, що дійсно у відповідача виникло грошове зобов`язання, для якого встановлені певні строки його виконання, і дане зобов`язання боржником не виконано у повному обсязі. Як передбачено ст.629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Аналізуючи досліджені в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню та про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики грошових коштів від 13 грудня 2014 року в сумі 5000,00 доларів США, що еквівалентно 130 739,00 грн. Крім того, відповідно до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача повинно бути стягнено судові витрати у розмірі 1380 грн., понесені позивачем при подачі позовної заяви на сплату судового збору.

Outcome: approved