Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-11 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом в якому просив визнати відповідача таким, що втратив право користування домоволодінням за адресою: [ADDRESS] . Як на підставу позовних вимог вказала, що вона є власником Ѕ частки житлового будинку по [ADDRESS] , в якому зареєстровані чотири особи, в т.ч. її син - [PERSON] , 1980 року народження. Відповідач фактично в будинку не проживає з 2012 року, що підтверджується актом про не проживання, засвідчений сусідами. Так як відповідач в будинку не проживає, виникають труднощі зі сплатою надмірних комунальних послуг, які нараховуються і на останнього. Крім того, реєстрація відповідача перешкоджає оформленню субсидії, чим об`єктивно порушуються її права, що і стало наслідком звернення до суду з вказаним позовом. У зв`язку із цим, на підставі статті 405 ЦК України позивач просить визнати відповідача таким, що втратив право користування вказаним житлом. Ухвалою суду від 19.12.2018 відкрито провадження в справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи. У судове засідання сторони не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Позивач надала до суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності та просила позовні вимоги задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Згідно вимог статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Виходячи з вимог частини 5 статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його складання. Суд, дослідивши матеріали справи і оцінивши наявні в ній докази, вважає, що позовна заява підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до нотаріально посвідченого договору дарування від 26.111.2002 [PERSON] є власником Ѕ частки домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . Згідно технічного паспорту на вказане домоволодіння іншим співвласником вказано [PERSON] . Відомостями Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради від 26.11.2018 № 19.03.03-21/687/18 підтверджується, що в будинку зареєстровано чотири особи: [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] Факт реєстрації відповідача за вказаною адресою також підтверджується відомостями Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради наданого на запит суду. Згідно акту про не проживання від 26.11.2018, складеного за участю сусідів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , 1980 року народження , не проживає в домоволодіння з 2012 року, особистих речей в будинку не має. Із змісту позовної заяви вбачається, що відповідач не проживає в будинку тривалий час без поважних причин. Відповідно до частини 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно частини 1 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Конституцією України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Права власника житлового будинку, квартири визначені статтею 383 ЦК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб. Згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно статті 150 ЖК громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Всебічно і повно з`ясувавши всі обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позивача, об`єктивно оцінивши наявні докази у сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, оскільки позивач, як власник частини будинку, позбавлена можливості у повній мірі використовувати своє право власності у зв`язку з тим, що за адресою її нерухомого майна зареєстровано відповідача, який за вказаною адресою не проживає без поважної причини понад один рік та відповідно до вимог статті 405 ЦК України втратив право на його користування, а тому позов підлягає задоволенню. На підставі статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 704,80 грн., витрати на оплату якого понесені позивачем при зверненні до суду.

Outcome: approved