Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-10 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. Позовні вимоги мотивовані тим, що 17.06.2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Київському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції зареєстровано шлюб між позивачем та [PERSON], про що складено відповідний актовий запис №936. Від шлюбу мають неповнолітню дитину [PERSON], [INFO]. Шлюбні відносини з відповідачем не склалися та взагалі припинилися. Дитина проживає з позивачем та перебуває на її утриманні. Позивач зазначила, що відповідач ухиляється від обов'язку щодо утримання дитини, матеріальної допомоги не надає. З цих підстав просила шлюб розірвати та стягнути з відповідача на її користь на утримання дитини аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 3000 грн. щомісяця, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідач надав до суду відзив на позовну заяву, в якому заначив, що позовні вимоги в частині розірвання шлюбу визнає в повному обсязі, а в частині стягнення аліментів - частково. Вказав, що має нерегулярний, мінливий дохід, тому не в змозі сплачувати аліменти у заявленому позивачем розмірі. Згоден сплачувати аліменти на утримання своєї неповнолітньої дитини в розмірі 1500 грн, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. В судове засідання позивач не з'явилася, надавши до суду заяву про підтримання позовних вимог та розгляд справи без її участі. Після розірвання шлюбу просила залишити їй прізвище «[PERSON]». Відповідач в судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи без його участі. В заяві зазначив, що вимоги щодо розірвання шлюбу визнає повністю, щодо стягнення аліментів - частково, а саме в розмірі 1500 грн. Оскільки всі учасники справи в судове засідання не з'явились, враховуючи положення ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що сторони перебувають у шлюбі зареєстрованому 17.06.2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Київському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції. Положеннями ст. 112 СК України визначено, що шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що має істотне значення. Судом встановлено, що шлюбні відносини між сторонами припинені, подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить їх спільним інтересам, бажання зберегти сім'ю у сторін відсутнє. Враховуючи, що регулювання шлюбно-сімейних правовідносин здійснюється на принципах добровільності, взаємоповаги, взаєморозуміння, а держава забезпечує принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу, суд вважає встановленим, що між сторонами втрачено взаєморозуміння, збереження сім'ї та поновлення шлюбних відносин неможливо, заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі позивача, після розірвання шлюбу не будуть порушені особисті права сторін, що є підставою для розірвання шлюбу. Згідно положень ст. 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. В судовому засіданні також встановлено, що від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину [PERSON], [INFO]. Згідно положень ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. У відповідності до ст. 19 Конвенції про права дитини, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, набула чинності в Україні з 27 вересня 1991 року і відповідно до ст. 9 Конституції України є складовою національного законодавства, держави-учасниці, які її підписали, взяли на себе зобов'язання вживати усіх необхідних законодавчих та інших заходів з метою захисту дитини від неналежного піклування з боку батьків чи будь-якої іншої особи. Одним із способів захисту прав неповнолітньої дитини при ухиленні батьків від обов'язку її утримувати є передбачена ст. 181 СК України можливість судового стягнення коштів на її утримання. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. При визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Оскільки позивачем не наведено належних обґрунтувань щодо стягнення аліментів саме в розмірі 3000 грн. щомісяця, то суд вважає можливим стягнути з відповідача аліменти на утримання неповнолітньої дитини у розмірі 1500 грн. щомісяця, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволених вимог.

Outcome: partial