Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-09 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою до відповідача про зміну формулювання причин звільнення та дати звільнення. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначила, що 12.09.2013 року вона була прийнята на посаду оператора заправної станції третього розряду ТОВ «Авангард 10», з подальшим її переведенням до ТОВ «Компас Х». Наказом № 018/15-У від 07.04.2015 року, її було звільнено з посади оператора заправних станції 3-го розряду АЗС № 14 з 08.04.2015 року, на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП України, через втрату довіри до неї з боку власника. Своє звільнення позивач вважає незаконним оскільки на час звільнення, в період з 04.04.2015 року по 10.04.2015 року, вона була тимчасово непрацездатною, а також підстави звільнення зазначені у наказі нічим не підтверджуються. Крім цього, позивач зазначає, що нею з поважних причин пропущений строк звернення до суду, оскільки трудову книжку та наказ про звільнення вона отримала 14.04.2015 року. Відповідачем подавалася заява до Лозівського МВ УМВС України в Харківській області про вчинення позивачем злочину. 19 жовтня 2015 року слідчим винесено постанову про закриття кримінального провадження у звязку з відсутністю складу злочину з боку позивача, яка отримана позивачем 13.11.2015 року. Позивач зазначає, що вона вже зверталася до суду з позовом, який 02.06.2015 року залишено без розгляду. Таким чином, у звязку із тим, що тривало досудове розслідування за заявою відповідача, а також те, що позивач вже зверталася до суду з позовом, який залишено без розгляду через неможливість надати нею додаткові документи, вона вважає, що строк звернення до суду пропущений нею з поважних причин. Позивач просить суд поновити пропущений строк звернення до суду та змінити формулювання причин її звільнення із «звільнена із втратою довіри до неї з боку власника, п. 2 ст. 41 КЗпП України» на «звільнена за власним бажанням, ст. 38 КЗпП України», і дату звільнення з 08.04.2015 року на день вирішення справи в суді. У судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги, наполягала на їх задоволенні з підстав, зазначених у позові. Додатково суду пояснила, що при прийнятті на роботу вона підписувала договір про повну матеріальну відповідальність. При прийнятті посади вже рахувалася недостача, та вона паливно-мастильні матеріали не викрадала. Їй було відомо про крадіжки паливо-мастильних матеріалів майстром, але вона не повідомляла про це керівництву, бо боялася, що її звільнять з роботи. Крім цього, нею була написана заява про звільнення за власним бажанням, яку віддала особисто директору ТОВ «Компас Х». Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав у повному обсязі, подав суду письмове заперечення, відповідно до якого, позивач під час роботи у відповідача працювала оператором 3-го розряду автозаправної станції № 14, яка розташована за адресою: Харківська обл., м. Лозова, вул. Червоногвардійська, 45-В, та займалася відпуском паливно-мастильних матеріалів покупцям, мала доступ до нафтопродуктів, які зберігалися в резервуарах АЗС № 14. З позивачем було укладено договір про повну матеріальну відповідальність, відповідно до якого остання прийняла на себе відповідальність за забезпечення збереження ввірених їй матеріальних цінностей. Інженерною службою ТОВ «Компас Х» було проведено службове розслідування випадків невиправданого зниження рівня палива в резервуарах АЗС № 14, за наслідком якого не було виявлено несправності систем паливо-роздаточних колонок, у тому числі вимірювального обладнання, або технічних пошкоджень резервуарів, що вказувало на незаконний забір палива безпосередньо з резервуарів. Протягом червня 2014 року березня 2015 року були зафіксовані 35 випадків понаднормативного зниження рівня палива в резервуарах. Усі випадки незаконного відбору сталися на зміні [PERSON] в нічний час (з 21 до 3 години), у тому числі 15 випадків за період роботи в ТОВ «КомпасХ». Результати службового розслідування свідчили про те, що позивач, всупереч своїм обовязкам, покладеним на неї договором про повну матеріальну відповідальність і робочою інструкцією, не забезпечила збереження ввірених їй матеріальних цінностей, що стало підставою для втрати довіри до вказаної особи з боку керівництва відповідача, внаслідок чого позивача було звільнено на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП України. Посилання позивача на закриття Лозівським МВ ГУ МВС України в Харківській області кримінального провадження за фактом виявленого розкрадання палива на АЗС № 14 є необґрунтованими, оскільки остання звільнена не за розкрадання, а внаслідок втрати довіри до неї. Також представник відповідача вважає, що позивачем не наведено поважних причин пропуску строку звернення до суду. Суд, вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, приходить до наступних висновків. Стаття 41 КЗпП України встановлює додаткові підстави для розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу з окремими категоріями працівників за певних умов. Так, згідно з п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, трудовий договір з ініціативи власника може бути розірваний у випадку винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довіря до нього з боку власника або уповноваженого ним органу. Згідно з положеннями ст. 40 КЗпП України, не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності, а також у період перебування працівника у відпустці. Судом встановлено, що згідно копії трудової книжки позивача (а.с. 5-7), 25.12.2014 року її було прийнято на роботу до ТОВ «Компас Х» оператором заправних станцій 3-го розряду в порядку переведення з ТОВ «Капітал Х». Згідно запису № 32 в трудовій книжці, позивача звільнено 08.04.2015 року у звязку з втратою довіря, п. 2 ст. 41 КЗпП України. Факт звільнення позивача також підтверджується копією наказу № 018/15-У від 07.04.2015 року (а.с.8), в якому наказано звільнити 08.04.2015 року оператора заправних станцій 3-го розряду АЗС № 14 [PERSON] з займаної посади у звязку з втратою довіри до неї з боку власника, п. 2 ст. 41 КЗпП України. Підставами у наказі зазначено акт інвентаризації від 11.03.2015 року та акт службового розслідування від 06.04.2015 року. З наказом позивач ознайомлена 08.04.2015 року, в цей же день нею отримано трудову книжку, про що свідчить підпис позивача. Відповідно до листка непрацездатності від 04.04.2015 року (а.с. 9), позивач була тимчасово непрацездатною в період часу з 04.04.2015 року по 10.04.2015 року. Постановою про закриття кримінального провадження від 19.10.2015 року (а.с. 11) підтверджується, що кримінальне провадження № 12015220380000900 від 23.04.2015 року порушене за заявою ТОВ «Компас Х» щодо вжиття заходів до [PERSON] та [PERSON] за фактами недостачі паливних матеріалів, було закрите за відсутності складу злочину. Згідно ухвали Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 02.06.2015 року (а.с. 12), позивач зверталася до суду з позовом про поновлення на роботі та стягнення грошової компенсації за час вимушеного прогулу, але даний позов повернуто останній у звязку з тим, що не були усунуті недоліки вказані судом. 06 квітня 2015 року (в акті допущена описка в частині зазначення року складання акту) було складено та затверджено акт службового розслідування по факту недостачі палива на АЗС № 14 ТОВ «Компас Х» (а.с. 26-28). Даним актом було встановлено 35 фактів несанкціонованого відбору палива з резервуарів у нічний час, загальним обсягом 948 літрів. Відбір проводився партіями від 15 до 45 літрів. Усі факти відбору палива відбувалися на змінах оператора [PERSON] і оператора [PERSON] До акту додаються графіки стану резервуарів, на яких відображено відповідні зміни у рівні палива. Відповідно до акту інвентаризації на АЗС № 14 від 11.03.2015 року (а.с. 29, 30), який було складено в присутності [PERSON], встановлено недостачу нафтопродуктів: палива А-95 513,35 л, палива А-92 589,45 л, палива А-95р 93,51 л, дизельного палива 165,05 л. Договором про повну матеріальну відповідальність (а.с. 31) та п. 4.3 робочої інструкції оператора заправочної станції 3-го розряду (а.с. 32-39) передбачено, що позивач під час роботи несла відповідальність за збереження нафтопродуктів. Згідно з службовою запискою [PERSON] по факту нестачі палива (а.с. 69), зазначається, що після прийняття останньої на роботу в вересні 2013 року вже значилася недостача палива. Крім цього, у службовій записці позивачем зазначається про відомі їй факти привласнення палива з бензовозу майстром [PERSON] та майстром [PERSON], а також про те, що паливо на АЗС при замірах результатів кожного ранку іде в мінус. У судовому засіданні досліджені документи, які підтверджують факт сертифікації вимірювального обладнання на АЗС № 14 та його технічне обслуговування (а.с. 57-67). Вирішуючи питання щодо заявлених позовних вимог з урахуванням досліджених доказів, суд вважає, що у судовому засіданні знайшло свого підтвердження те, що до обовязків позивача, як оператора заправних станції 3-го розряду, входило безпосереднє обслуговування ввірених їй матеріальних цінностей ТОВ «Компас Х». Поряд із цим, п. 1.б договору про повну матеріальну відповідальність (а.с. 31) передбачено обовязок позивача своєчасно повідомляти адміністрацію ТОВ «Компас Х» про усі обставини, які погрожують забезпеченню схоронності ввірених їй матеріальних цінностей. Зі змісту службової записка позивача (а.с. 69) вбачається, що вона була обізнана про факти зливу палива з бензовозів, а також про недостачу палива, але будучи відповідальною особою, не повідомила про ці випадки адміністрацію ТОВ «Компас Х». За таких обставин, суд вважає, що відповідачем надано суду докази, які свідчать про наявність підстав для втрати довіря до позивача з боку власника, у звязку із чим, підстави для зміни формулювання причин звільнення в даному випадку відсутні. Крім цього, у судовому засіданні не знайшов свого підтвердження факт того, що позивачем подавалася до відповідача заява про звільнення за власним бажанням. Доводи позивача про те, що її було незаконно звільнено з ініціативи власника в період її тимчасової непрацездатності, тобто в порушення ст. 40 ч. 3 КЗпП України, судом не приймаються до уваги, оскільки позивачем не заявлено позовні вимоги про визнання її звільнення незаконним, скасування наказу про її звільнення та поновлення на роботі. За змістом ст. 11 ч. 1 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, що унеможливлює вирішення судом питання про незаконність звільнення позивача з власної ініціативи. Вирішуючи питання про поновлення позивачу строку на звернення до суду з позовом, суд виходить з положень ст. 233 ч. 1 КЗпП України, відповідно до якої працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору до суду у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем отримано трудову книжку 08.04.2015 року, про що свідчить її підпис у копії наказу про звільнення (а.с. 8). Тобто саме з 08.04.2015 року остання обізнана про порушення її прав. Суд вважає, що проведення досудового розслідування у відношенні позивача за заявою відповідача та його наслідки не можуть вплинути на ті підстави, які стали причиною звільнення позивача та не свідчать про поважність причин пропуску строку звернення до суду. Таким чином, причини пропуску строку звернення до суду зазначені позивачем, суд не визнає поважними та не вбачає підстав для поновлення строку звернення до суду. Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 року, Встановлені статтями 228, 223 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст.233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи права і обов'язки сторін. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню через їх безпідставність, а також у звязку із пропуском позивачем строку звернення до суду без поважних причин. З урахуванням того, що позивачем при подачі позову не було сплачено судовий збір, суд вважає необхідним стягнути з останньої на користь держави судовий збір в сумі 487,20 грн. На підставі ст. 40, 41, 233 КЗпП України,

Outcome: approved