Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-29 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом ,в якому просить: визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що спірна квартира належить сторонам на праві власності , відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 15.12.2004 року , виданого ДП «Завод ім. Малишева» , де вони і зареєстровані . У 2012 році відповідач виїхав до США , та вже понад два роки за місцем реєстрації не проживає , квартирою не цікавиться , витрат на її утримання не несе, комунальні послуги не сплачує . Тоді ,як реєстрація відповідача у квартирі чинить перешкоди у користуванні власністю позивачеві , оскільки вона самостійно несе витрати на її утримання, сплачує комунальні послуги з розрахунку , в томі числі і на відповідача. 18.04.2017 року відповідач видав на ім,я позивача довіреність , в тому числі на повноваження щодо зняття відповідача з реєстрації в квартирі, тобто зробив своє волевиявлення на зняття його з місця реєстрації в квартирі для подальшого її відчуження. 17.05.2018 року позивач подала заяву про зняття відповідача з реєстрації до Відділу реєстрації місця проживання у Слобідському районі м. Харкова Управління ведення Реєстру територіальної громади міста Харкова та електронного урядування Департаменту реєстрації ХМР . Однак , позивачу відмовлено у знятті відповідача з реєстрації , у зв,язку з не подачею документу до якого вносяться відомості про зняття з реєстрації відповідача. 05 липня 2019 року ухвалою судді позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження. 29 липня 2019 року до суду надійшла заява відповідача [PERSON] про визнання позову, в якій він зазначив, що ще у 2012 році він виїхав до Сполучених Штатів Америки, де на даний час проживає. Оскільки він не має наміру повертатися до України, надав на ім,я позивача - його матері довіреність , відповідно до якої уповноважив позивача зняти його з реєстрації , також продати вказану квартиру, частина якої належить йому на праві власності . Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи в його відсутності, заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити. Відповідач у судове засідання не з,явився, надав заяву про визнання позовних вимог . Суд, дослідивши матеріали справи , прийшов до наступного . Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно дост.16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Так, гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16,386,391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379,382 ЦК України). Громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд (ст.ст.150,156 ЖК України). Судом встановлено, що спірна квартира [ADDRESS] на праві приватної власності належить сторонам [PERSON] та [PERSON] , на підставі свідоцтва про право власності на житло від 15.12.2004 року виданого Органом приватизації житлового фонду ДП «Завод ім. Малишева». Відповідно до довідки Реєстру територіальної громади м. Харкова від 20.02.2019 року в квартирі [ADDRESS] зареєстровані: позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] . Позивачем до позовної заяви додано нотаріально посвідчену довіреність , відповідно до якої відповідач [PERSON] уповноважує позивача , в тому числі і подавати та отримувати документи необхідні для зняття з реєстраційного обліку місця проживання. Як вбачається з копії заяви позивач 17.05.2019 року зверталася до відділу реєстрації місця проживання у Слобідському районі м. Харкова Управління ведення Реєстру територіальної громади міста Харкова та електронного урядового департаменту реєстрації ХМР з заявою про зняття з реєстрації місця проживання відповідача . Відповідно до абзацу 2 п. 11 «Правил реєстрації місця проживання» їй відмовлено у знятті з реєстрації відповідача , а саме ненаданням необхідних документів: документу , до якого вносяться відомості про зняття з реєстрації місця проживання [PERSON] . Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З аналізу змісту положень цієї статті слідує висновок про те, що визнати таким, що втратив право користування жилим приміщенням можна лише члена сім`ї власника житла, а не власника або співвласника житла, оскільки в такому випадку власник (співвласник) буде позбавлений права користування об`єктом права власності, яке гарантоване статтею 41 Конституції України. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. При цьому, реалізація права одним із співвласників не повинна утискати інтереси інших співвласників, що передбачає заборону обмеження прав одних учасників за рахунок других. Отже, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, власник майна не може бути визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням, зокрема, з підстав передбачених ст. ст. 391 , 405 ЦК України. У відповідності до ч.2 ст.317 ЦК України, на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст.321 ЦК України встановлено непорушність права власності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідач [PERSON] , як співвласник житлового будинку, згідно ч.1 ст.383 ЦК України, має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод(1950 р.), ратифікованою Законом від 17липня 1997р.№ 475/97-ВР (далі Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Враховуючи викладене і те, що відповідач [PERSON] є співвласником спірної квартири, він має рівне з позивачем право володіння, користування та розпорядження нею, а тому не може бути визнаний таким, що втратив право користування квартирою, не залежно від тривалості часу його відсутності. Таким чином, визнання відповідачем [PERSON] позову суперечить закону. Враховуючи викладене вище, позов із вищевказаних підстав задоволенню не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed