Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-04 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 11242,02 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку до ухвалення рішення по справі та компенсацію за несвоєчасну виплату заробітної плати, виходячи з індексу інфляції на термін розрахунку заборгованості по заробітній платі. Позов обґрунтований такими обставинами. 24.03.2015 року позивач була звільнена з посади згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП. Скорочення штату сталося у звязку зі змінами в організації виробництва та на виконання рішення колегії Державного агентства автомобільних доріг України від 14.05.2014 року. На день звільнення заборгованість по заробітній платі складала 11242,02 грн. Спору щодо розміру заборгованості між сторонами немає. У звязку з цим позивач змушена була звернутися до суду за захистом своїх прав. У судове засідання позивач не зявилася, подала заяву про підтримання позовних вимог, з проханням розглядати справу за її відсутності та надала згоду на заочний розгляд справи. Представник відповідача у судові засідання не зявлявся, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив, заяву про розгляд справи за відсутності представника відповідача не подав. Проте на виконання ухвали Малиновського районного суду м. Одеси від відповідача надійшла довідка про середню заробітну плату (дохід) [PERSON]. Одночасно представник відповідача зазначив, що заборгованість по заробітній платі позивача була виплачена у листопаді 2015 року в розмірі 11242,02 грн., а також була нарахована та виплачена компенсація втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати у розмірі 2614,15 грн. Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Зі згоди позивача, викладеної в письмовій заяві, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних в матеріалах справи доказів, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. Дослідивши письмові докази по справі, вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов належить задовольнити частково, зважаючи на такі обставини. Як встановлено в судовому засіданні, згідно з наказом № 12-к від 06 березня 2015 року [PERSON] було звільнено з посади провідного маркетолога сектору матеріально-технічного постачання, збуту на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у звязку зі скороченням штату з 24.03.2015 року. Згідно довідки № 4-1/391 від 21.04.2015 року заборгованість підприємства по виплаті заробітної плати станом на 21.04.2015 року перед позивачем склала 11242,02 грн. При звільненні позивачу не була виплачена заборгованість з заробітної плати, що не заперечувалося відповідачем. При цьому спір про розмір, належних до виплати сум, між сторонами був відсутній. Повний розрахунок з [PERSON] разом із виплатою компенсації втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати був проведений відповідачем вже під час розгляду справи судом, а саме в листопаді 2015 року. З огляду на викладені обставини, позовні вимоги щодо стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі в розмірі 11242,02 грн. не можуть бути задоволені. Суд, відмовляючи в частині вимог щодо компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати виходячи з індексу інфляції на термін розрахунку заборгованості по заробітній платі, виходить з того, що відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд звертає увагу на те, що позивач не надала відповідного розрахунку компенсації, а також не надала необхідних відомостей та документів для проведення відповідного розрахунку судом. Разом із тим, відповідач у своїй відповіді №15-1/80 від 01.02.2016 року зазначив, що підприємством було нараховано та виплачено [PERSON] компенсацію втрати частини заробітної плати в звязку з порушенням строків її виплати у розмірі 2614,15 грн. Що стосується вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, то зазначені відносини регулюються статтями 116, 117 КЗпП України. Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно з ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Оскільки відповідач в порушення зазначених вимог чинного законодавства свої зобов'язання по виплаті заробітної плати вчасно не виконав, розмір сум, належних позивачу при звільненні, не оспорював, суд дійшов висновку що вимоги позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку є законними і обґрунтованими. При цьому весь час затримки виплати позивачу належних сум дорівнює періоду починаючи з 24.03.2015 року та по день фактичного розрахунку 30.11.2015 року. Відповідно до ч. ч. 3, 4 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана\~відповідна\~виплата. Відповідно до п. 5 Порядку обчислення середньої заробітної плати нарахування виплат в усіх випадках збереження середнього заробітку проводиться, виходячи з розміру середньоденної заробітної плати. Відповідно до ч. 1 п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Суд не бере до уваги розмір середньоденної заробітної плати, визначений у довідці від 01.02.2015 року № 15-1/74, оскільки він не підтверджується відповідними розрахунками, та вважає за необхідне провести розрахунок наступним чином. Відповідно до довідки № 15-1/74 від 01.02.2015 року заробітна плата [PERSON] за останні два місяці роботи перед звільненням становила 3776,97 грн. за січень 2015 року та 2309,03 грн. за лютий 2015 року. Таким чином, середньоденна заробітна плата позивача з урахуванням кількості робочих днів у розрахунковому періоді, а саме у січні та лютому 2015 року становить 152,15 грн. = (3776,97 грн. + 2309,03 грн.) : 40 днів. Отже, середній заробіток за період затримки розрахунку позивачу за період з 24.03.2015 року по день фактичного розрахунку 30.11.2015 року становить 25865,50 грн. і розраховується наступним чином: 170 (робочих дня, які підлягають оплаті) х 152,15 (грн.) = 25865,50 грн. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку належить задовольнити у визначеному судом розмірі. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Outcome: partial