Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-18 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача на підставі ст.ст. 105, 110, 112 СК України, у якому просить розірвати шлюб між нею та відповідачем. Позов мотивує тим, що між ними 05 вересня 2017 року було укладено шлюб. Від цього шлюбу них є син [PERSON] , [INFO] . Зазначає, що спільне життя не склалося через відсутність взаєморозуміння, взаємоповаги та різні погляди на сімейне життя, подружні обов`язки. Через це виникали сварки та скандали. В результаті вона втратила почуття любові та поваги до відповідача. Протягом п`яти місяців вони проживають окремо. Вказує, що примирення між ними неможливе, шлюб є лише формальним, а подальше спільне життя як подружжя і збереження шлюбу суперечить її інтересам, в зв`язку з чим просить позов задовольнити. Ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 19.09.2019 року за клопотанням відповідача [PERSON] сторонам було надано строк для примирення тривалістю три місяці. Однак вжиті судом заходи для примирення подружжя не дали позитивних результатів. Сторони в судове засідання не з`явилися, позивач подала заяву про розгляд справи у її відсутності. Позов підтримує у повному обсязі, прізвище просить залишити без змін. Відповідач подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнає, проти розірвання шлюбу не заперечує. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Перевіривши матеріали справи, суд вважає, що позов є підставним та підлягає задоволенню з огляду на таке. Судом встановлено, що 05 вересня 2017 року [PERSON] уклав шлюб з [PERSON] (до укладення шлюбу прізвище « [PERSON] »), який був зареєстрований Дрогобицьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління у Львівській області, актовий запис № 320 (свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] ). Відповідно до ст. 16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Статтею 24 СК України закріплено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя від 21.12.2007 № 11 проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу одна з основних його засад. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. У відповідності до ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя. Позивач скористався даним правом та звернувся до суду з цим позовом, наполягає на розірванні шлюбу. Вжиті судом заходи для примирення подружжя (надання строку для примирення тривалістю три місяці) не дали позитивних результатів. За таких обставин суд вважає, що причини, які спонукають позивача наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам сторін, що має істотне значення, внаслідок чого їхній шлюб слід розірвати. Як убачається з матеріалів справи, позивачем за подання до суду позовної заяви сплачено 768 грн 40 к. судового збору. За змістом ч. 1 ст. 142 ЦПК України, ч. 3 ст. 7 Закону України „Про судовий збір у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Беручи до уваги вищенаведене, підлягають поверненню позивачу з державного бюджету 384 грн 20 к., що дорівнює 50-ти відсоткам судового збору, сплаченого позивачем при поданні позову (768,40 х 0,5 = 384,20). Понесені позивачем витрати зі сплати судового збору у сумі 384 грн 20 к. відповідно до ст. 141 ЦПК України стягуються з відповідача на користь позивача. Враховуючи наведене,

Outcome: approved