Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-20 00:00:00

Позивач звернулася до суду з зазначеним позовом до відповідача, обґрунтовуючи який зазначила таке. З 05 червня 2010 року вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано за рішенням суду у липні 2013 року. Від шлюбу у них з відповідачем є син [PERSON], [INFO]. Син проживає з нею та знаходиться на її утриманні. Після розірвання шлюбу відповідач участі у вихованні сина не брав, допомоги на його утримання не надавав, тому за рішенням суду відповідача було зобовязано їх сплачувати примусово, проте він ухиляється від їх сплати. На даний час вона самостійно виховує сина, піклується про стан здоровя, вирішує інші питання з утримання та виховання дитини. Вказуючи на те, що вона проживає на тимчасово окупованій території, зазначаючи, що прийняла рішення про переїзд на територію вільну від окупації, тобто до смт. Біловодськ Луганської області, однак без згоди батька, з яким зараз у неї відсутній звязок, вона цього з сином зробити не має можливості, просить суд дозволити її малолітньому синові у її супроводі виїзд за кордон протягом року з дня набрання законної сили рішенням суду без згоди батька. До початку судового засідання від позивача надійшла заява, в якій вона просила суд розглянути справу за її відсутності, позов підтримала. Відповідач в судове засідання не зявився, хоча про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, заяв про розгляд справи від нього не надходило, тому суд вважав можливим розглянути справу за його відсутності з наявними у справі матеріалами. Представник третьої особи [PERSON] надала заяву, в якій просила розглядати справу за її відсутності, позов підтримала. Дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з таких підстав. З матеріалів справи судом встановлено, що сторони дійсно перебували у зареєстрованому шлюбі, який між ними було розірвано у липня 2013 року за рішенням суду. Від даного шлюбу у них є дитина син [PERSON], [INFO]. Постановою про відкриття виконавчого провадження від 25 січня 2013 року підтверджується факт, що з відповідача на користь позивача примусово стягуються аліменти на утримання їхнього сина. З довідки Біловодського відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Луганській області від 07.07.16 р. № 214 йдеться, що позивач дійсно не отримувала від відповідача з його вини протягом першої половини 2016 року аліменти на утримання сина згідно виконавчого документа. Із паспортних даних позивача дійсно вбачається, що вона не цей час проживає у м. Луганську, тобто на тимчасово окупованій території України. Конвенція про права дитини, прийнята 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада1989 року і ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, передбачає, що Держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну, щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоровя чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами (ст. 10 п. 2). Статтею 141 Сімейного кодексу України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини. За змістом статей 150, 155 Сімейного кодексу України, здійснюючи свої права та виконуючи обовязки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, батьківські права не можуть здійснюватись усупереч інтересам дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України та вїзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Підпунктом 2 пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених\~постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57\~(зі змінами), передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема, у разі предявлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Застосовуючи наведені вище норми до виниклих між сторонами правовідносин, з огляду на те, що відповідач своїх заперечень проти позову не надав, суд вважає обґрунтованою вимогу позивача про надання дозволу їхньому малолітньому синові на виїзд за кордон у супроводі матері. Проте, на переконання суду, дозвіл\~на виїзд дитини\~без обмеження\~\~його відповідним часом\~\~чи періодом\~\~протягом року може стати\~підставою для її перебування за кордом досить тривалий не обмежений час, що може\~\~порушити\~\~батьківські права відповідача, який їх не позбавлений, та\~\~реально позбавити його\~права на спілкування із сином. За таких обставин, суд вважає необхідним надати тимчасовий дозвіл на виїзд сина сторін за кордон без згоди батька у супроводі матері з обмеження у часі протягом року, у звязку з чим позов підлягає частковому задоволенню. На підставі наведеного,

Outcome: partial