Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-23 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом в якому просить стягнути з відповідача аліменти на її користь на утримання доньки [PERSON] у розмірі 1/4 частини віл усіх видів його заробітку (доходу) але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до повноліття доньки [PERSON] , тобто до [INFO] . В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 03.07.2008 між нею та відповідачем укладено шлюб від якого мають доньку [PERSON] , [INFO] . З серпня 2019 з відповідачем у справі припинили фактичні шлюбні відносини, у зв`язку з чим вона звернулася до суду з позовною заявою про розірвання шлюбу. Вона офіційно працює, але має малу заробітну плату, на яку їй дуже важко забезпечувати дитину усім необхідним. Вказує на те, що відповідач офіційно працевлаштований та отримує заробітну плату, з якої матеріальної допомоги дитині не надає. Вважає, що позивач не тільки має можливість, а й повинен приймати участь у матеріальному забезпеченні власної дитини тому і звернулася до суду з вказаним позовом. Ухвалою судді від 13.09.2019 відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи у порядку загального позовного провадження (а.с. 14-15). Позивач у підготовче судове засідання не з?явилася, надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, не заперечувала проти заочного розгляду справи (а.с. 9). Відповідач у підготовче судове засідання не з?явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнав у повному обсязі, не заперечував проти стягнення з нього аліментів на утримання дитини (а.с. 24). Згідно ч. 3 ст. 200 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийняті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Дослідивши матеріали справи, виходячи з принципу розумності та справедливості, оцінивши докази у справі в їх сукупності, враховуючи клопотання відповідача про те, що не заперечує проти задоволення вимог позивача, таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає за можливе розглянути дану цивільну справу у підготовчому судовому засіданні, за наслідками чого винести рішення про задоволення позовних вимог, оскільки вони є обґрунтовані та не суперечать законодавству, яке регулює сімейні правовідносини. У підготовчому судовому засіданні встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 03.07.2010, згідно свіджоцтва про шлюб, виданого Центральним відділом ОАЦС ГУЮ у Кіровоградській області (а.с. 5). Згідно свідоцтва про народження серія [NUMBER] , сторони мають неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] (а.с. 6). Згідно довідки, виданої Лісівською селищною радою Олександрівського району Кіровоградської області № 394 від 30.08.2019, дитина проживає разом з позивачем (а.с. 7). Відповідно до довідки про заробітну плату, позивач працює на посаді молодшої медичної сестри Лісівського ФАПу КНП «Олександрівський районний центр ПМСД» та отримала з лютого 2019 по липень 2019 заробітну плату у розмірі 12526 грн. 27 коп. (а.с. 8). Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Згідно ч. 2 ст. 51 Конституції України, батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до роз`яснень, які містяться у п. 17 постанови Пленуму Верховного суду України від 15.06.2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. За змістом статті 180 Сімейного кодексу України (далі - СК України), батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. При ухиленні батьків від цього обов`язку кошти на утримання дітей стягуються з них в судовому порядку. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України, аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька або в твердій грошовій сумі і виплачуються щомісячно. Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги позивача є обґрунтованими, оскільки на її утриманні знаходиться неповнолітня дитина від їх шлюбу з відповідачем і останній згоденд сплачувати аліменти за рішенням суду. Відповідно до ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Згідно з ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача в дохід держави необхідно стягнути судовий збір.

Outcome: approved