Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-21 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, квартирою [ADDRESS] , стягнути з відповідача судові витрати. Свої позовні вимоги мотивує тим, що їй на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно та на підставі витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності належить на праві приватної власності квартира за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 56,8 кв.м. У вказаній квартирі зареєстровані позивачка - [PERSON] , відповідач - [PERSON] та донька [PERSON] . Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 29.05.2018 року у справі №462/2206/18, яким було розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , також було встановлено факт не проживання відповідача разом із позивачем з березня 2018 року. Факт не проживання [PERSON] у вказаній квартирі з березня 2018 року підтверджується і актом-довідкою ОСББ «Немирів» від 03.06.2020 року. Зазначає, що відповідач у квартирі [ADDRESS] не проживає понад 2 роки, не сплачує комунальні послуги, в утриманні житла участі не бере, особистих речей відповідача в квартирі не має, а його реєстрація унеможливлює оформлення позивачкою субсидії та створює інші перешкоди у користуванні житлом. Просить позов задовольнити. Позивач в судове засідання не з`явилася, повідомлялася про розгляд справи належним чином, проте 16.09.2020 року подала заяву про розгляд справи без її участі, зазначивши, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить такі задоволити. Відповідач повторно в судове засідання не з`явився, повідомлявся про розгляд справи належним чином, відтак, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за наявними матеріалами справи та ухвалення заочного рішення на підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України. Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оглянувши матеріали справи, дослідивши усі наявні докази у справі, суд виходив з наступного. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Зміст права власності, відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України, складає право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд ч.1 ст. 319 ЦК України. Згідно ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Частиною 1 ст. 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 34 постанови від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Відповідно до положень статей 391, 396 Цивільного кодексу України, позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності /а.с. 8, 9/. З копії будинкової книги для прописки громадян, що проживають в квартирі [ADDRESS] вбачається, що у вказаній квартирі зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] /а.с. 10-12/. Також встановлено, що відповідач з 28.03.2018 року за адресою: [ADDRESS] не проживає, що підтверджується актом-довідкою ОСББ «Немирів» № 1 від 03.06.2020 року /а.с. 14/. Відповідно до положень ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням). Виходячи з наведеного та враховуючи, що відповідач більше двох років відсутній за місцем своєї реєстрації у квартирі [ADDRESS] , він не являється членом сім`ї позивача, в судовому засіданні не встановлено домовленості між ним і власником житла щодо порядку користування житловим приміщенням, добровільно відповідач не виписався із квартири позивача, тим самим створює перешкоди позивачу у здійсненні свого конституційного права власності на спірне житло, яким вона вправі володіти, користуватися і розпоряджатися на власний розсуд, а тому відповідача слід визнати таким, що втратив право користування житловим приміщенням. В порядку ст. 141 ЦПК України стягнути з відповідача в користь позивача 840,80 грн. судового збору. На підставі наведеного та

Outcome: approved