Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-29 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] , Вінницької міської ради, за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог: Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, про визнання недійсним та скасування державного акту про право власності на землю, мотивуючи позов тим, що 22.04.2005 року позивач, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки набула у власність земельну ділянку площею 0,0550 га за адресою: [ADDRESS] , з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель. 24.02.2011 року виконавчим комітетом Вінницької міської ради, відповідно до рішення №434 від 22.02.2011 року, позивачу було видано свідоцтво про право власності на житло. Згідно з вказаним свідоцтвом вона отримала у власність будинок з господарськими будівлями в [ADDRESS] . На час придбання земельної ділянки попередні власники повідомили, що рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради №690 від 28.07.1994 року створено проїзд загального користування площею 154 кв.м. по [ADDRESS] по фактичному використанню за рахунок міськземфонду. Власником будинку [ADDRESS] по вказаній вулиці є [PERSON] . Позивач зазначає, що протягом останніх років [PERSON] почав самостійно обмежувати її в користуванні спільним проїздом. Зокрема, ним було встановлено та вкопано у землю металеві стовпчики, борд`юри, розміщено частини автомобілів та гумові покришки, вкопано лавку та прив`язано на ланцюг собаку. Також, відповідач займається ремонтом автомобілів та їх миттям, в наслідок чого вода стікає під будинок позивача, чим створює загрозу його руйнуванню. Таким чином, склалася ситуація коли [PERSON] практично позбавлена можливості повноцінно користуватись спільним проїздом. Для захисту свого права користування земельною ділянкою позивач звернулася в суд з позовом про усунення перешкод в користуванні проїздом. В ході судового розгляду відповідачем було представлено копію державного акту про право приватної власності, виданого на підставі рішення Вінницької міської ради №1394 від 25.12.1997 року. Згідно з державним актом відповідач отримав у власність чотири земельні ділянки. З урахуванням висновку судової земельно-технічної експертизи, позивач вважає, що під час приватизації відповідачем земельних ділянок було порушено законодавство України. Так, при приватизації земельної ділянки площею 0,0163 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , відбулось зміщення меж між ділянкою загального користування та ділянкою, яка перейшла у власність відповідача. Дана частина ділянки прилягає до ділянки позивача, а також межує із проїздом загального користування. Разом з тим, при надані дозволу на приватизацію відповідачем ділянки, Вінницькою міською радою не було припинено дію рішення виконкому № 690, в результаті чого відбулося зменшення розміру загального проїзду та змінено його конфігурацію. Також під час приватизації не було складено проект її відведення, не визначено на місцевості поворотні точки та межі ділянки в натурі, не встановлено межових знаків, межі не погоджені із суміжними землекористувачами. [PERSON] дізналася про приватизацію відповідачем ділянок орієнтовно в червні минулого року, тому має підстави для поновлення строку на оскарження документів. З огляду на вказане вище, позивач звернулася до суду з даним позовом та просила: - поновити їй строк звернення до суду із позовом про скасування державного акту серії ВН від 13.12.2000 року, виданого [PERSON] на підставі рішення Вінницької міської ради №1394 від 25.12.1997 року в частині, що стосується передачі в приватну власність земельної ділянки з кадастровим номером [NUMBER] площею 0,0163 га., що розташована за адресою: [ADDRESS] , з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку; - визнати недійсним та скасувати як незаконний державний акт серії ВН від 13.12.2000 року, виданий [PERSON] на підставі рішення Вінницької міської ради № 1394 від 25.12.1997 року в частині, що стосується передачі в приватну власність земельної ділянки з кадастровим номером [NUMBER] площею 0,0163 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку. До початку розгляду справи по суті представник позивача подав заяву про зміну предмету позовних вимог шляхом доповнення позовною вимогою про визнання недійсним та скасування п.6 рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради від 25.12.1997 року №1394 в частині передачі у приватну власність [PERSON] земельної ділянки площею 28 кв.м. та 10 кв.м., відображених у додатку №3 висновку судової земельно-технічної експертизи, складеного ТОВ «Подільський центр судових експертиз» 28.11.2017 року №382, що належить до земель загального користування (проїзд створений рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради № 690 від 28.07.1994 року) (Т.1 а.с. 142-144). Ухвалою суду від 07.11.2018 року було прийнято до провадження заяву представника позивача про зміну предмету позову в частині вимог щодо визнання недійсним та скасування п. 6 рішення Виконавчого комітету Вінницької міської ради від 25.12.1997 року №1394 в частині передачі у приватну власність [PERSON] земельної ділянки площею 28 кв.м. та 10 кв.м., відображених у додатку №3 висновку судової земельно-технічної експертизи складеного ТОВ «Подільській центр судових експертиз» 28.11.2017 року №382, що належать до земель загального користування (проїзд створений рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради №690 від 28.07.1994 року). А також замінено неналежного відповідача у вказаній цивільній справі - Вінницьку міську раду на належного відповідача - Виконавчий комітет Вінницької міської ради. Ухвалою суду від 18.12.2018 року було прийнято до провадження заяву позивача про збільшення позовних вимог, а саме щодо виключення з прохальної частини позовних вимог слів: - «…в частині, що стосується передачі у приватну власність земельної ділянки з кадастровим номером [NUMBER] площею 0,0163 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку». В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги, з урахуванням зміни предмета позову, залишення частини позовних вимог без розгляду, підтримали та просили суд їх задовольнити у повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві. Додатково зазначили, що рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради від 29.07.1994 року №690, яким було створено проїзд загального користування мало бути враховане при прийнятті рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради від 25.12.1997 року №1394, оскільки до складу земельної ділянки площею 1000 кв.м., що передавалась оскаржуваним рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради у власність [PERSON] , входить частина земельної ділянки площею 28 кв.м. та 10 кв.м., що належить до земель загального користування. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала з підстав зазначених у відзиві на позовну заяву. Додатково суду пояснила, що в процесі приватизації зовнішні межі ділянок були погоджені із суміжними землевласниками, в тому числі із попереднім власником будинку позивача. Управлінням архітектури і містобудування не було виконано п. 7 рішення №690, а саме не було видано Державні акти на право користування землею, у зв`язку з чим не були визначенні межі такого проїзду, що призвело до не можливості визначення його місцезнаходження в натурі. Представником не заперечується факт встановлення [PERSON] паркувальних бар`єрів, металевих стовпчиків. Щодо твердження позивача про встановлення лавки та прив`язування на ланцюг собаки на проїзді, то воно не відповідає дійсності. З метою внесення відомостей про земельну ділянку до Державного земельного кадастру в 2016 році відповідачем було замовлено технічну документацію зі встановленням меж земельної ділянки в натурі. На земельну ділянку позивача, спірна ділянка не накладається. Розробка технічної документації для прийняття рішення про передачу в приватну власність житлового будинку згідно з законодавством не вимагалась, тому посилання позивача на її відсутність не має значення для вирішення спору. Жодних порушень при прийнятті рішення про передачу [PERSON] земельної ділянки в приватну власність, а також при видачі державного акту здійснено не було, а тому позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню. Також додала, що підстави для поновлення строку позовної давності відсутні, оскільки межі земельної ділянки були погоджені з попереднім власником частини житлового будинку. Просила у задоволенні позову [PERSON] відмовити в повному обсязі. Стягнути з позивача на користь відповідача понесені судові витрати. В судовому засіданні представник відповідача виконавчого комітету Вінницької міської ради - Москальчук Ю . Г . при розгляді даної справи поклався на розсуд суду. Додатково зазначив, що проїзд загального користування дійсно надавався сторонам, проте його межі не визначались. Йому не відомо чи було враховано попереднє рішення №690 під час прийняття оскаржуваного рішення, однак відповідно до загальних правил, воно мало бути враховане. Кому нараховувався земельний податок, йому не відомо. Процедура прийняття рішення виконавчим комітетом Вінницької міської ради була дотримана. Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог - Головного управління Держгеокадастр у Вінницькій області в судове засіданняне з`явився, проте подав до суду письмові пояснення, згідно яких з набранням чинності з 01.01.2013 року Закону України «Про Державний земельний кадастр» від 07.07.2011 року № 3613-VІ та Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою КМУ від 17.10.2012 року №1051, посвідчення права власності на земельну ділянку здійснюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» без оформлення державних актів. Видача державних актів на право власності на земельні ділянки здійснювалась територіальними органами Держкомзему України при проведенні державної реєстрації земельної ділянки лише до 01.01.2013 року. На даний час Держгеокадастр України та його територіальні органи здійснюють державну реєстрацію земельних ділянок, а не прав на них. Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не передбачено видачу громадянам державних актів на право власності на земельні ділянки або їх заміна (переоформлення) у разі виявлення неточностей. Таким чином, на даний час у Головного управління Держгеокадастр у Вінницькій області та його територіальних органів відсутні повноваження щодо заповнення бланків державних актів на право власності на земельні ділянки, внесення до них будь-яких змін чи скасування. При розгляді даної справи представник покладається на розсуд суду. Справу просив розглядати у його відсутність. Згідно із ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявляти клопотання про розгляд справи за його відсутності. Заслухавши пояснення сторін, судового експерта Данилюка В.О., дослідивши матеріали справи, матеріали інвентаризаційних справ № 2630, № 608, технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки площею 0,0163 га в натурі та оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що позов слід задовольнити частково з таких підстав. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Як вбачається з договору купівлі-продажу земельної ділянки від 22.04.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Павлюк І.І., [PERSON] купила у [PERSON] , [PERSON] земельну ділянку площею 0,0550 га, в межах згідно з планом, розташовану в [ADDRESS] ( Т . 1 а.с. 8). Згідно зі свідоцтвом про право власності на житло від 24.02.2011 року, виданого Виконкомом Вінницької міської ради на 27/50 часток будинковолодіння [ADDRESS] належить на праві приватної спільної часткової власності [PERSON] ( Т .1 а.с. 63). Відповідно до витягу з рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради народних депутатів №690 від 28.07.1994 року «Про впорядкування і надання земельних ділянок в індивідуальній забудові, та внесення змін в рішення виконкому від 01.11.1979 року №661» п. 6: створено проїзд загального користування площею 154 кв.м. по [ADDRESS] для обслуговування житлових будинків [ADDRESS] по фактичному використанню за рахунок міськземфонду. Рішенням зобов`язано Упраління архітектури і містобудування видати Державні акти на право користування землею (Т.1 а.с. 9). До вказаного рішення додано схему проїзду загального користування, погоджену уповноваженою особою Вінницької міської ради (архітектором) (Т.2 а.с. 14). З огляду на це, суд вважає, що проїзд вже фактично існував і набув статусу земель загального користування шляхом прийняття відповідного рішення про його створення. Суд не приймає до уваги твердження представника відповідача [PERSON] про те, що проїзд загального користування площею 154 кв.м. створено так і не було, оскільки це не підтверджено жодними доказами та спростовано матеріалами справи. Слід відзначити, що рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради народних депутатів №690 досі є чинним та ніким не скасоване у встановленому законодавством порядку. З матеріалів справи встановлено, що 01.12.1997 року [PERSON] звернувся до ШЕД №646 із заявою про передачу йому безоплатно в приватну власність земельної ділянки (Т.1 а.с. 175). Аналогічна заяа також була адресована і голові виконавчого комітету (Т.1 а.с. 145). Згодом, 25.12.1997 року рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради народних депутатів № 1394 «Про вилучення і надання земельних ділянок у приватну власність» п.6: надано [PERSON] безоплатно у приватну власність земельну ділянку площею 1000 кв.м. по [ADDRESS] , і земельну ділянку площею 200 кв.м. - надано в тимчасове довгострокове користування строком на 10 років. Даним рішенням також було зобов`язано видати Державний акт на право приватної власності на землю в установленому порядку (Т.1 а.с. 10). Судом встановлено, що згідно з державним актом на право приватної власності на землю серії ВН , виданого 13.12.2000 року на підставі рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради народних депутатів від 25.12.1997 року № 1394, відповідач [PERSON] є власником чотирьох земельних ділянок загальною площею 0, 0630 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, які розташовані в [ADDRESS] . Дані земельні ділянки мають площі; 0,0146 га, 0,0094 га, 0,0163 га та 0,0227 га ( Т .1 а.с. 11). З витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку вбачається, що оспорювана земельна ділянка площею 0,0163 га з кадастровим номером [NUMBER] , яка розташована за адресою: [ADDRESS] , була зареєстрована за відповідачем [PERSON] 29.08.2016 року ( Т .1 а.с. 12). Державна реєстрація земельної ділянки була здійснена на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі, виготовленої МКП «ВМЦМіА» 01.08.2016 року (Т.1 а.с. 86-96). При цьому державний акт на вказану частину земельної ділянки був виданий ще в 2000 році. На виконання ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 30.11.2016 року по цивільній справі №127/12274/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору: Вінницька міська рада, про усунення перешкод в користуванні проїздом загального користування, 28.11.2017 року ТОВ «Подільський центр судових експертиз» було складеного висновок експерта за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи №382 (Т.1 а.с. 30-54). Так, судовим експертом було встановлено, що площа земельної ділянки домоволодіння [ADDRESS] , що суміщається із земельною ділянкою проїзду загального користування утвореного відповідно до рішення Вінницького міськвиконкому від 28.07.1994 року №690 становить, із земельною ділянкою кадастровий номер [NUMBER] , яка перебуває у власності [PERSON] - 10,0 кв.м., із земельною ділянкою кадастровий номер [NUMBER] , яка перебуває у власності [PERSON] - 28,0 кв.м. Також у зазначеному висновку вказано, що в матеріалах, що надійшли для проведення експертизи відсутні прив`язки проїзду загального користування, до будівель та меж земельної ділянки, а також плани земельних ділянок, які містяться у інвентаризаційних справах не містять даних просторового розташування об`єктів. Порівнюючи схеми проїзду загального користування станом на 28.07.1994 року та на 25.12.1997 року, було встановлено, що лінійні розміри змінились, а саме з [ADDRESS] ширина проїзду зменшилась з 7,0 м. до 4,0 м., довжина проїзду з боку будинку [ADDRESS] зменшилась з 11,3 м. до 9,6 м., візуально спостерігається і зміна конфігурації проїзду. Суд приймає до уваги висновок експерта, оскільки він був попереджений про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивого висновку. Крім того, в судове засідання був викликаний експерт [PERSON] , який пояснив, що зазначений висновок експертизи підтримує. Під час проведення експертизи було досліджено матеріали цивільної справи № 127/12274/16-ц, інвентаризаційні справи на обидва будинковолодіння № 608, №2630, а також інформацію про розмір, межі та конфігурацію земельних ділянок в електронному вигляді. Державний акт виданий на ім`я позивача також був досліджений під час проведення експертизи. Отже, зазначеним вище висновком експерта було підтверджено факт суміщення земельних ділянок та зменшення площі проїзду загального користування. З огляду на це, суд вважає, що рішення №690 не було взято до уваги під час прийняття виконавчим комітетом Вінницької міської ради народних депутатів оскаржуваного рішення. Згідно із рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради народних депутатів №818 від 29.09.1994 року, будинок [ADDRESS] був визнаний таким, що знаходиться у віданні шляхово-експлуатаційної дільниці № 646 (Т.1 а.с. 84). Разом з тим, відповідно до розпорядження начальника ШЕД № 646 від грудня 1997 року, ШЕД № 646 не заперечило щодо вилучення та виділу земельної ділянки площею 1200 м.кв. [PERSON] , проживаючому по [ADDRESS] , для обслуговування приватизованого ним частини житлового будинку (Т.1 а.с. 148). З матеріалів технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд вбачається, що [PERSON] лише 15.06.2016 року звернувся до МКП «ВМЦМіА» із заявою про виготовлення технічної документації щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі за адресою: [ADDRESS] ( Т . 1 а.с. 86-96). Відповідно до кадастрового плану земельної ділянки площею 0,0163 га, кадастровий номер [NUMBER] , встановлено, що власником землі - [PERSON] було здійснено будівництво в межах особливого режиму забудови (червона лінія) площею 0,0013 га (Т.1 а.с. 94). Факт наявності на даній земельній ділянці обмеження підтверджується і листом Департаменту архітектури, містобудування та кадастру, в якому вказано, що відповідно до плану зонування м.Вінниці земельна ділянка по [ADDRESS], 22, перебуває в зоні садибної житлової забудови частково в межах червоних ліній та зоні транспортної інфраструктури (Т.1 а.с. 96). Щодо твердження позивача про спричинення відповідачем перешкод в користуванні спільним проїздом шляхом встановлення металевих стовпчиків, бордюрів, розміщення гумових покришок, то суд не приймає їх до уваги, оскільки вони не стосуються предмета спору. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 10 ЗК України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), до відання міських Рад народних депутатів у галузі регулювання земельних відносин та їх території належить передача земельних ділянок у власність, надання їх у користування, в тому числі на умовах оренди, у порядку, встановленому статтями 17 і 19 цього Кодексу. Згідно п.1 ч. 3 ст. 4 ЗК України (в редакції чинній на час прийняття оспорюваного рішення), не можуть передаватись у колективну та приватну власність землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, пасовища, сінокоси, набережні, парки, міські ліси, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів). Статтею 17 ЗК України ( в редакції чинній на час прийняття оспорюваного рішення) передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадиться Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки. Громадяни, заінтересовані у передачі їм у власність земельних ділянок із земель запасу, подають заяву про це до сільської, селищної, міської, а у разі відмови - до районної, міської, в адміністративному підпорядкуванні якої є район, Ради народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розмір і місце розташування ділянки, мета її використання і склад сім`ї. Відповідна рада народних депутатів розглядає заяву і у разі згоди передати земельну ділянку у власність громадянину замовляє землевпорядній організації розробку проекту її відведення. Проект відведення земельної ділянки погоджується з сільською (селищною) Радою народних депутатів, з районними (міськими) землевпорядним, природоохоронним і санітарним органами, органом архітектури і подається до районної (міської) Ради народних депутатів для прийняття рішення про передачу громадянину земельної ділянки у власність. Зазначені земельні ділянки передаються у власність на підставі заяви громадянина і матеріалів, що підтверджують її розмір (земельно-кадастрова документація, дані бюро технічної інвентаризації, правлінь товариств і кооперативів тощо). Ради народних депутатів розглядають у місячний строк зазначені заяви і матеріали та приймають відповідні рішення. Отже, указаним положенням визначено правові підстави набуття громадянами права власності на земельну ділянку. Такими підставами є рішення Ради народних депутатів, проте перед цим замовляється землевпорядній організації розробку проекту її відведення, який потім подається до районної (міської) Ради народних депутатів для прийняття рішення про передачу громадянину земельної ділянки у власність. З матеріалів справи не вбачається, що було здйснено замовлення землевпорядній організації розробку проекту відведення земельної ділянки відповідача перед прийняттям оскаржуваного рішення. Згідно із ч. 1 ст. 43 ЗК України ( в редакції чинній на час прийняття оспорюваного рішення) права власників земельних ділянок і землекористувачів охороняються законом. Відповідно до ст. 44 ЗК України ( в редакції чинній на час прийняття оспорюваного рішення) порушені права власників земельних ділянок і землекористувачів підлягають поновленню. Поновлення прав власників земельних ділянок і землекористувачів здійснюється Радами народних депутатів відповідно до їх компетенції, судом, арбітражним судом або третейським судом. Земельні спори розглядаються місцевими Радами народних депутатів, судом, арбітражним судом або третейським судом у порядку, встановленому цим Кодексом та іншими актами законодавства України (ст. 103 ЗК України ( в редакції чинній на час прийняття оспорюваного рішення)). Відповідно до п.п. 1, 2 ч.1 ст. 6 ЦК УРСР захист цивільних прав здійснюється в установленому порядку судом, арбітражем або третейським судом шляхом: визнання цих прав; відновлення становища, яке існувало до порушення права, і припинення дій, які порушують право. У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (ч.1 ст. 155 ЗК України). Також згідно із ч.1 ст. 21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. За положеннями глави 16 ЦК України правочин може бути визнано недійсним з підстав визначених законом. У випадку визнання недійсним правочину може бути визнано недійсними і правовстановлюючий документ, який посвідчує право власності на майно. Згідно із ст. 378 ЦК України право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 393 ЦК України, правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Згідно з правової позиції висловленою Верховним Судом України у постанові від 04.06.2014 року у справі № 6-46цс14, державні акти на право власності на земельні ділянки можуть визнаватися судами недійсними з метою захисту порушених прав на землю без визнання недійсним рішення органу влади, на підставі якого такий акт виданий, у випадках видання державних актів на право власності на земельні ділянки з порушенням вимог закону, всупереч рішення чи угодам. Отже, державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Як вбачається в п.1.12 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах №43 від 04.05.1999 року (чинної на час видачі оспорюваного державного акту), складання державного акта на право власності на земельну ділянку або право постійного користування земельною ділянкою при передачі або наданні земельних ділянок громадянам, підприємствам, установам, організаціям та об`єднанням громадян всіх видів проводиться після перенесення в натуру (на місцевість) меж земельної ділянки та закріплення їх довгостроковими межовими знаками встановленого зразка за затвердженим в установленому порядку проектом відведення цієї ділянки. Згідно п. 1.13 вказаної Інструкції складання державного акта на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою при передачі земельної ділянки, що була раніше надана громадянам, підприємствам, установам, організаціям і об`єднанням громадян всіх видів, у постійне користування або при переоформленні правовстановлюючих документів на ці земельні ділянки, проводиться після відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та закріплення їх довгостроковими межовими знаками встановленого зразка за затвердженою відповідною технічною документацією. Також п. 2.3. вказаної Інструкції визначено, що межі земельних ділянок, що передаються або надаються у власність чи у користування, відновлюються або переносяться в натуру (на місцевість) за наявними планово-картографічними матеріалами. Крайні поворотні точки кожної межі закріплюються довгостроковими межовими знаками встановленого зразка, крім випадків збігу вказаних поворотних точок меж з твердими точками на місцевості. Проте, в супереч вказаним вимогам, цього зроблено не було. Матеріалами справи встановлено, що під час приватизації вказаної земельної ділянки [PERSON] не було складено проект її відведення, не визначено на місцевості поворотні точки та межі ділянки в натурі, межові знаки не встановлено. В п. 1.4. вказаної Інструкції визначено, що держаний акт на право власності на земельну ділянку та державний акт на право постійного користування земельною ділянкою видається на підставі рішення Кабінету Міністрів України, обласної, районної, Київської і Севастопольської міських, міської, селищної, сільської ради, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласної, районної Київської і Севастопольської міських державних адміністрацій. З огляду на це, вирішення питання про правомірність видачі державного акта безпосередньо залежить від законності рішення органу, на підставі якого було видано державний акт. Суд звертає увагу, що рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради народних депутатів про надання відповідачу безоплатно у приватну власність земельної ділянки датоване 25.12.1997 року, державний акт йому було видано 13.12.2000 року, а технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі було виготовлено лише у 2016 році, тобто по фактичних межах та коли вже існував спір між сторонами. Таким чином, під час складання 01.08.2016 року акту прийому-передачі межових знаків на зберігання було враховано межі та площі земельних ділянок зазначені в оспорюваному акті. Відповідно до п.5 ч.1 ст. 40 ЗК України( в редакції чинній на час прийняття оспорюваного рішення) власники земельних ділянок і землекористувачі зобов`язані не порушувати права власників інших земельних ділянок і землекористувачів, у тому числі орендарів. Проаналізувавши матеріали справи, суд вважає, що рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради народних депутатів від 28.07.1994 року №690, яким було створено проїзд загального користування мало бути враховане при прийнятті рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради народних депутатів від 25.12.1997 року № 1394, адже до складу земельної ділянки площею 1000 кв.м., що передавалось оспорюваним рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради народних депутатів у власність [PERSON] входить частина земельної ділянки площею 28 кв.м. та 10 кв.м., що належить до земель загального проїзду. Таким чином, при виготовленні державного акту на земельні ділянки, відповідачем - виконавчим комітетом Вінницької міської ради не було дотримано зазначені вище вимоги закону, а саме не враховано рішення №690, яке є чинним, чим неправомірно частково припинено право користування земельною ділянкою загального користування позивача, яка при цьому не може здійснити своє право на користування спільним проїздом. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з п.п. 3, 4, 5, 10 ч. 2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб». Враховуючи вказане вище, суд вважає що п. 6 рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради № 1394 є незаконним та підлягає визнанню недійсним в частині, в зв`язку з чим і відпала правова підстава для видачі державного акта відповідачу [PERSON] на спірну земельну ділянку в частині площі земельної ділянки, що суміщається із земельною ділянкою проїзду загального користування, утвореного відповідно до рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради народних депутатів від 28.07.1994 року № 690 та становить: із земельною ділянкою кадастровий номер [NUMBER] - 10,0 кв.м.; із земельною ділянкою кадастровий номер [NUMBER] - 28,0 кв.м. Щодо решти земельних ділянок, які зазначені в оскаржуваному державному акті, то суд їх не скасовує, оскільки їх правомірність позивачем не оскаржується. Клопотання позивача про поновлення йому строку звернення до суду із даним позовом слід залишити без задоволення, оскільки вказані ним обставини не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду справи з таких підстав. Згідно з ч.1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в ст. 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обовязку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права й саме із цієї причини не звернувся по його захист до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ст. 81 ЦПК, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В позовній заяві позивач посилається на те, що в червні 2017 року, під час розгляду цивільної справи № 127/12274/16-ц про усунення перешкод в користуванні проїздом загального користування, вона дізналася про приватизацію відповідачем суміжних із нею земельних ділянок. Разом з тим, суд вважає, що [PERSON] достеменно стало відомо про порушення її прав відповідачем саме з висновку експерта №382, складеного 28.11.2017 року ТОВ «Подільський центр судових експертиз», в якому було вказано про суміщення земельних ділянок. Відповідно до ч. 1 ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача 14.06.2018 року, що вказує на те, що позивачем не був пропущений строк позовної давності для звернення до суду з ваказними вимогами. Виходячи з викладеного вище, суд не вбачає правових підстав для застосування наслідків спливу строків позовної давності. Суд критично ставиться до посилання представника відповідача [PERSON] на те, що попереднім власником частки житлового будинку [PERSON] межі земельної ділянки були погоджені, а позивач є правонаступником її прав та обов`язків, які перейшли у зв`язку з переходом права власності на майно, тому відсутні підстави для поновлення строку позовної давності на звернення до суду з даним позовом. Так, 01.08.2000 року [PERSON] було погоджено межі земельної ділянки [PERSON] (Т.1 а.с. 85), проте позивач купувала земельну ділянку в інших власників, яким цей факт міг бути не відомий. Зокрема, [PERSON] померла [INFO] , в зв`язку з чим її спадкове майно перейшло до спадкоємців, які і продали земельну ділянку позивачу. Слід відзначити, що ні відповідачем [PERSON] , ні його представником, не було надано суду доказів щодо повідомлення позивача попередніми власниками землі, що [PERSON] було погоджено межі земельної ділянки [PERSON] . Згідно із ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Отже, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, дійшов до висновку, що строк позовної давності позивачем не пропущено та позовні вимоги [PERSON] знайшли своє часткове підтвердження в судовому засіданні, а тому позов слід задовольнити частково. При подачі позову до суду позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 1409,60 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача пропорційно до задоволених вимог, а саме в рівних частинах витрати зі сплати судового збору по 528,60 грн. (704,80 грн. - за першу вимогу + полови вартості другої позовної вимоги - 352,40 грн. = 1057,20грн.). На підставі викладеного та

Outcome: partial