Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-26 00:00:00

Позивач звернулася до суду з даним позовом, який у подальшому уточнила та в остаточному варіанті просить розірвати безстроковий трудовий договір, укладений 17.04.2007 року між нею та відповідачем, зобовязати відповідача внести запис до її трудової книжки про звільнення у відповідності до вимог ч.ч.1, 3 ст.38 КЗпП України та зробивши запис в трудовій книзі про звільнення на підставі ст.38 КЗпП України у звязку з невиконанням відповідачем законодавства про працю; стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі в сумі 31611,68 грн., компенсацію за невикористану відпустку в сумі 16187,37 грн., середній заробіток за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку, тримісячну вихідну допомогу у розмірі 35075,28 грн. та 10000 грн. на відшкодування моральної шкоди. При цьому посилається на те, що вона працювала з 2007 року на підприємстві відповідача на посаді головного бухгалтера. В листопада та грудні позивач подала на імя директора підприємства заяви про звільнення за погодженням сторін, однак відповідного наказу не було видано та не проведено остаточного розрахунку при звільненні, внаслідок чого позивачу було завдано моральної шкоди. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити з підстав, викладених у позові. Представник відповідача в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі та дослідивши матеріали справи, з урахуванням меж заявлених позовних вимог, суд приходить до наступного висновку. Як встановлено у судовому засіданні, позивач з 18.04.2007 року працювала на посаді головного бухгалтера Житомирського обласного спеціалізованого ремонтно-будівельного підприємства протипожежних робіт Добровільного пожежного товариства України. Згідно ст.36 КЗпП України, підставою припинення трудового договору є угода сторін. Відповідно до ст.38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Позивач 24.11.2014 року та 18.12.2014 року звернулася до відповідача із заявами про її звільнення з роботи за погодженням сторін з 18.12.2014 року. Наказом директора підприємства відповідача №39 від 18.12.2014 року позивача відсторонено від роботи без збереження заробітної плати з 18.12.2014р. до закінчення проведення перевірки. Наказом відповідача №3-К від 21.04.2015 року позивача звільнено з посади головного бухгалтера з 21.04.2015 року у звязку з втратою довіри згідно ч.2 ст.41 КЗпП України. Листом відповідача від 22.04.2015 року направлено позивачу другий примірник наказу про звільнення та запропоновано зявитися для проведення остаточного розрахунку, а також надати трудову книжку для внесення до неї запису про звільнення. В матеріалах справи відсутні докази досягнення між сторонами угоди на звільнення позивача, а також не виконання відповідачем законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору, що було б підставою для звільнення позивача з посади відповідно до вимог ст.ст.36, 38 КЗпП України. Також позивач не зверталася до відповідача із заявою про звільнення її за власним бажанням відповідно до ч.1 ст.38 КЗпП України. Наказ відповідача №3-К від 21.04.2015 року про звільнення позивача є чинним та не скасований у встановленому законом порядку. За таких обставин, позовні вимоги про розірвання безстрокового трудового договору, укладеного між сторонами, зобовязання відповідача внести запис до трудової книжки позивача про її звільнення на підставі ст.38 КЗпП України є безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення. Згідно ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Представником відповідача в судовому засіданні визнано, що відповідач має зобовязання перед позивачем у звязку із звільненням її з роботи по заробітній платі в розмірі 31611,68 грн. та компенсації за невикористану відпустку в розмірі 9846,30 грн., що підтверджується довідкою відповідача №11 від 24.04.2015 року. Доказів наявності заборгованості по компенсації за невикористану відпустку в розмірі 16187,37 грн., позивачем не надано, а тому суд частково задовольняє позовні вимоги та стягує з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі в розмірі 31611 грн. 68 коп. та компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 9846 грн. 30 коп. Підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку із розрахунку 8401,34 грн. на місяць також не має, оскільки не доведено вини відповідача у невиплаті належних позивачу сум. Оскільки статтею 44 КЗпП України не передбачено виплату вихідної допомоги при припиненні трудового договору з підстав зазначених у ч.2 ст.41 КЗпП України, суд відмовляє у задоволенні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача тримісячної вихідної допомоги у розмірі 35075,28 грн. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у випадку, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втраті нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди №4 від 31.03.1995 року (із змінами) розяснено, що за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. В судовому засіданні не було встановлено факту порушення відповідачем прав позивача у сфері трудових відносин, а тому вимоги про стягнення моральної шкоди в розмірі 10000 грн. не підлягають до задоволення. Враховуючи вищенаведене, позовні вимоги не підлягають до задоволення у повному обсязі. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача в дохід держави слід стягнути судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі вищенаведеного,

Outcome: partial