Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-09 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить зобов'язати відповідача усунути перешкоди в користуванні належною їй земельною ділянкою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], шляхом перенесення паркану, який розмежовує їх земельні ділянки [NUMBER]. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що вона є власником вказаної земельної ділянки. Користувачем суміжної земельної ділянки по [ADDRESS] є відповідач, який на її прохання відмовився добровільно перенести паркан відповідно межі їх земельних ділянок та самовільно зайняв частину її ділянки, у зв'язку з чим вона зверталася до земельної комісії сільської ради. Зазначила, що земельна комісія селищної ради рекомендувала їй для вирішення вказаного спору звернутися до суду. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити з підстав викладених у заяві. Відповідачі в судовому засіданні заперечили щодо вимог позову та пояснив, що паркан встановлений відповідно до межі, яка була визначена ще попередніми власниками землі. Посилаючись на те, що ніяких претензій стосовно місця розташування паркану раніше ні у кого не виникало, вважає, що паркан перебуває на межі їх земельних ділянок, а тому просив відмовити в задоволенні позову. Вислухавши пояснення представника позивача і відповідача та дослідивши письмові докази по справі в повному обсязі, суд приходить до наступних висновків. За договором дарування земельної ділянки від 20 лютого 2007 року позивач прийняла у дар від [PERSON] земельну ділянку, площею 0,182 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], яка належала останній на підставі Державного акту на право власності на землю серії [NUMBER] від 27.06.1998 року (а.с. 6 - 7, 10 - 11). З матеріалів технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) громадянці [PERSON] і технічної документації по складанню державних актів на право приватної власності на землю громадян села Безп'ятне Васильківського району Київської області вбачається, що по межі «В - Г» отримана у дар позивачем земельна ділянка межує із землями відповідача (а.с. 15 - 23, 39 - 44). Також, було встановлено на місцевості та погоджено зовнішні межі земельної ділянки, яка перебуває у користуванні позивача, що підтверджується відповідним актом, а межові знаки передано на зберігання позивачу, що підтверджується актом від квітня 2016 року (а.с. 22, 43). Вказані обставини особи, які беруть участь у справі не оспорили. За клопотанням представника позивача у справі було проведено судову земельно-технічну експертизу та, згідно із висновку експерта № 1883 від 14.09.2016 року, відповідно до каталогу координат, який міститься в технічній документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), фактично розташований паркан, який на місцевості розділяє земельні ділянки сторін проходить по території земельної ділянки позивача (а.с. 53 - 70). Отже, дослідженим судом висновком експерта дійсно встановлено, що фактичне розташування паркану, який на місцевості розділяє земельні ділянки сторін по вулиці Васильківській в селі Безп'ятне Васильківського району Київської області зміщено також і в бік земельної ділянки позивача із зазначенням в описовій частині висновку експерта точок і відстаней зміщення в метрах. Тобто, слід зробити висновок про існування невідповідності фактичного землекористування відповідача правовстановлювальним документам та документації із землеустрою на земельну ділянку, що перебуває у його користуванні та межує із земельною ділянку, яка перебуває у користуванні позивача. Пунктами «г» і «е» частини першої статті 91 Земельного кодексу України передбачено, що власники земельних ділянок зобов'язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та дотримуватися правил добросусідства. Частина друга статті 90 ЗК України передбачає, що порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом. Відповідно до частини першої статті 91 ЗК України, власники земельних ділянок зобов'язані також не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, а також, дотримуватися правил добросусідства. Згідно із частиною першою статті 106 ЗК України, власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації (частина перша статті 107 ЗК України). Відповідно до частини першої статті 108 ЗК України, у випадках, коли сусідні земельні ділянки відокремлені рослинною смугою, стежкою, рівчаком, каналом, стіною, парканом або іншою спорудою, то власники цих ділянок мають право на їх спільне використання, якщо зовнішні ознаки не вказують на те, що споруда належить лише одному з сусідів. Норма частини другої статті 152 ЗК України передбачає, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав (пункт «б» частини третьої статті 152 ЗК України). Таким чином, суд переконаний у тому, що розташування паркану, який на місцевості розділяє земельні ділянки сторін із зміщенням також і в бік земельної ділянки позивача, безумовно впливає на права та інтереси останнього внаслідок неправомірних дій відповідача стосовно його відмови у перенесенні даного паркану по дійсній межі земельних ділянок, а тому права позивача по належному користуванні власною земельною ділянкою порушені та підлягають захисту. Отже, із встановлених судом обставин справи, вбачається, що для захисту порушених прав позивача на належну йому земельну ділянку необхідно зобов'язати відповідача здійснити перенести фактично розташований паркан, який на місцевості розділяє земельні ділянки сторін відповідно до зовнішніх меж земельної ділянки позивача. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню. На підставі частини 1 статті 88 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача слід присудити понесені останнім і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved