Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-01 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом посилаючись на те, що вона є власником будинку [ADDRESS] . В даному будинку, крім позивача, зареєстровано також місце проживання відповідача по справі - [PERSON] , який не проживає за вказаною адресою з 01.11.1993 року, а існування його реєстрації порушує права позивача як власника житла, оскільки вона вимушена сплачувати комунальні послуги за відповідача, який фактично не проживає в будинку. Посилаючись на ст.ст.391, 405 ЦК України, просила визнати відповідача такими, що втратив право користування зазначеним житлом. Ухвалою судді від 09.08.2021 року у справі відкрито провадження і справа призначена до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. У наданий в ухвалі час від сторін не надійшло заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження. В судове засідання позивач не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, подала заяву в якій позовні вимоги підтримала та просила розглянути справу без її участі, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач в призначений час в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позовну заяву не надав, у зв`язку з чим суд вважає можливим розглянути справу на підставі наявних доказів відповідно до ст.280 ЦПК України. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлений належним чином, надав до суду заяву про слухання справи без його участі. Зважаючи на те, що справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без участі сторін, відповідно до ч.2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши у судовому засіданні матеріали справи в порядку спрощеного позовного провадження, з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом серії ВМТ №734196 від 26.11.2002 року, посвідченого державним нотаріусом Білозерської державної нотаріальної контори Прокопенко В.М. за №2980, Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 05.07.2010 року №26607973, свідоцтва про право на спадщину за заповітом серії НАН №388975 від 01.07.2015 року, посвідченого державним нотаріусом Білозерської державної нотаріальної контори Алпеєвою Т.В. за №768 та Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 01.07.2015 року №39890147, [PERSON] , належить житловий будинок розташований за адресою: [ADDRESS] . Частиною першою статті 383 ЦК України, визначено що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Відповідно до акту обстеження за місцем реєстрації позивача б/н від 23.07.2021 року, відповідач [PERSON] , значиться зареєстрованим за адресою: [ADDRESS] , проте фактично за вказаною адресою не проживає з 01.11.1993 року. Вказане також вбачається з довідки №873 виданої 21.07.2021 року Станіславською сільською радою Білозерського району Херсонської області. Відповідно до ч.4 ст.263\~ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Велика палата Верховного Суду в постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) звернула увагу на те, що ЖК УРСР був прийнятий 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. В свою чергу Цивільний кодекс є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України. Законодавець при прийнятті ЦК України не визначив особливостей застосування норм ЦК України до житлових правовідносин в цілому, разом з тим, відносини, які регулюються ЖК УРСР, у своїй більшості є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами ЦК України. Статтею 317\~ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ч.2 ст.386\~ЦК України - власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно із ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Вказане положення закону визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб та будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Аналогічна правові\~позиції Верховного\~Суду України\~та Верховного\~Суду викладені\~в постановах\~від 16\~листопада 2016\~року у справі № 6-709цс16, 25.07.2018 року у справі №638/13030/13-ц та 14.08.2019 року у справі №702/101/18, які відповідно до ст.417\~ЦПК України є обов`язковою для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи. За приписами ч. 2 ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених\~Конституцією України, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмежень. Таким чином, реєстрація відповідача в житловому будинку, що знаходиться у власності позивача, обмежує її право власності. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позивачем надано достатньо доказів того, що відповідач не є членом сім`ї позивача, за місцем своєї реєстрації не проживає понад 27 років, інших домовленостей між сторонами щодо користування житловим будинком не було, підстав для збереження за відповідачем житлового приміщення не встановлено, реєстрація відповідача у житловому будинку позивача створює останній перешкоди у користуванні та розпорядженні належним їй майном, у зв`язку з чим вказане порушене право позивача підлягає захисту шляхом задоволення позову у повному обсязі та визнання відповідача таким, що втратив право користування вказаним житлом. Крім того, в силу ст.141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір в сумі 908 грн.

Outcome: approved