Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-10 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON], Територіальної громади в особі Синельниківської міської ради Дніпропетровської області про визнання частково недійсним свідоцтва на право власності на житло, скасування запису, визнання права власності на Ѕ частину, яку в подальшому уточнила. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначила, що у 2001 році позивачу та членам її сім'ї відповідно до розпорядження органу приватизації № 107/50-20.03.2001 року передано у приватну власність квартиру № 60 в будинку № 1 а по вул. В. Інтернаціоналістів у м. Синельникове Дніпропетровської області. Зазначене розпорядження стало підставою для видачі 20.03.2001 року керівником органу приватизації їй та членам її сім'ї свідоцтва про право власності на житло, а саме квартиру № 60 за адресою: Дніпропетровська область, м. Синельникове по вул. В. Інтернаціоналістів, 1 а. Крім неї, в вищезазначеній квартирі, був зареєстрований її син - [PERSON], який автоматично став співвласником вищезазначеної квартири, хоча фактично він за даною адресою не проживав, згоду на прописку за даною адресою не надавав, участі в утримані даної квартири не приймав. На час приватизації квартири [PERSON], будучи повнолітнім, особистої заяви про намір приватизувати житло не писав та не подавав, а також жодного дня у спільній квартирі не проживав, тому орган приватизації помилково, безпідставно передав йому у власність частину квартири, яку позивач отримувала на своє ім'я на підставі розпорядження органу приватизації № 107/50-20.03.2001 року. У звязку з цим, позивач просить визнати частково не законним розпорядження органу приватизації та частково недійсним свідоцтво про право власності на житло від 20 березня 2001 року, на квартиру № 60, розташовану за адресою: Дніпропетровська область, м. Синельникове по вул. В. Інтернаціоналістів, 1 а, видане на підставі розпорядження органу приватизації № 107/50-20.03.2001 року в частині визнання [PERSON] власником вищезазначеної квартири; скасувати запис в свідоцтві про право власності на житло від 20 березня 2001 року, що [PERSON] належить на праві приватної, спільної (сумісної або часткової) власності квартира № 60, розташована за адресою: Дніпропетровська область, м. Синельникове по вул. В. Інтернаціоналістів; припинити право власності за [PERSON] на Ѕ частину квартири, розташованої за адресою : [ADDRESS]; визнати за нею право власності на Ѕ частину квартири, загальною площею 64,7 кв. м., розташованої за адресою: [ADDRESS]. Позивач в підготовче судове засідання не зявилася, однак до його початку надала заяву про розгляд справи без її участі, змінені позовні вимоги підтримала повністю та просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в підготовче судове засідання не зявився, однак до його початку надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнав повністю. Представник відповідача - Територіальної громади в особі Синельниківської міської ради Дніпропетровської області до початку підготовчого судового засідання надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги визнала та не заперечувала проти їх задоволення. [PERSON] ч.4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову Розглянувши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, суд дійшов наступного висновку. [PERSON] розпорядження органу приватизації № 107/50 від 20.03.2001 року, [PERSON] зверталася до органу приватизації із заявою на приватизацію квартири, яка розташована за адресою : [ADDRESS]. Було прийнято рішення прохання [PERSON]КА. задовольнити та передати зазначену квартиру в приватну спільну (сумісну або часткову) власність. З копії свідоцтва про право власності на житло від 03.04.2001 року вбачається, що на праві приватної, спільної (сумісної або часткової власності) [PERSON] та членам її сімї [PERSON] належить квартира, яка розташована за адресою : м. Синельникове, вул. В.Інтернаціоналістів, 1а/60. Квартира приватизована згідно ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду». Свідоцтво видане згідно з розпорядженням від 20.03.2011 року № 107/58. Зазначена квартира зареєстрована в Синельниківському МБТІ на праві приватної, спільної (сумісної або часткової власності) і записана в реєстрову книгу за №115/782. [PERSON] з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання від 12.05.2017 року, [PERSON] з 28.04.2015 року зареєстрований за адресою : [INFO]. Відповідно до ст. 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом. [PERSON] ч. 4,5 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992 року № 2482-XII, право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону. Кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз. До членів сім'ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло ( ч.1 абз.2 ст.5 вищезазначеного Закону). [PERSON] ч.1 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Як вбачається з рішення Конституційного суду України у справі щодо офіційного тлумачення положення пункту 5 статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду (справа про безоплатну приватизацію житла № 1-38/2010 від 10 червня 2010 року), приватизація державного житлового фонду не є обов'язком громадян України, а є їх правом, яке повинне реалізовуватися ними на власний розсуд, на умовах, у порядку та спосіб, встановлених законом. Відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону та п. 5 «Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян», затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 року за № 56, передача квартир у власність здійснюється лише з письмової згоди всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири. Аналіз вказаних вище норм вказує на те, що право на приватизацію житла та згоду на приватизацію квартири іншими членами сім'ї повинна давати кожна особа, яка проживає або має право на проживання у цій квартирі. У відповідності до ч. 1 ст. 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Як слідує з положень ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Таким чином, на момент приватизації позивач особистої згоди на набуття відповідачем права власності ( приватизацію) на житло не надавала, відповідач особисто заяв про намір приватизувати житло не писав та не подавав, у спірній квартирі не проживав, а тому суд вважає, що є підстави для задоволення позовних вимог позивача, оскільки вони обґрунтовані, підтверджені документально та визнані відповідачем. На підставі викладеного та ст.ст.328,345,355,393 ЦК України, ст. 41 Конституції України, п. 5 «Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян», Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»,

Outcome: approved