Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-17 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом в якому просить визнати договорі позики №3415408842-965787 від 25.09.2020 року, укладений між [PERSON] та ТОВ «Фінансова компанія Є гроші» недійсним. Позовні вимоги обґрунтовую тим, що між [PERSON] та ТОВ «Фінансова компанія Є гроші» було укладено договір, відповідно до якого позивачкою було отримано позику, однак, ознайомившись зі змістом договору вважає, що укладений договір є недійсним, зважаючи на наступне. Вказує, що ТОВ «Фінансова компанія Є гроші» було надано фінансову послугу шляхом обрання форми укладення договору за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи, однак звертає увагу суду, що нею не було підписано даний договір. Факт надання інформації відповідно до вимог ч. 2 ст. 13 ЗУ «Про захист прав споживачів» перед укладанням договорів на відстані повинен бути підтверджений письмово або за допомогою електронного повідомлення. Відповідно до ЗУ «Про захист прав споживачів» споживач має бути письмово проінформований про те, що вартість послуги третіх осіб установлюється виключно такими особами, відповідно кредитодавець не здійснює інформування про розмір відповідних витрат та/або їх зміну протягом строку дії договору про споживчий кредит і не включає їх до розрахунку реальної річної процентної ставки та загальної вартості кредиту для споживача. Відповідачем було проігноровано зазначену вимогу та не повідомлено письмово її про всю необхідну інформацію щодо умов договору. Відповідач скористався тим, що їй як позичальнику об`єктивно бракувало знань, необхідних для здійснення правильного вибору при підписанні оспорюваного договору і вона була введена в оману при отриманні кредитних послуг, а відповідач в порушення вимог ЗУ «Про захист прав споживачів» не надав їй відомості, які потрібні клієнту при укладанні кредитного договору та не зазначив їх в його змісті. Чинним законодавством передбачено, що встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання ним зобов`язань за договором є несправедливими умовами, можуть бути визнані недійсними. Крім того на рахунок підписання договору зазначає, що кваліфікаційний електронний підпис має таку саму юридичну, як і власноручний підпис, та має презумпцію його відповідності власноручному підпису. Таким чином, оскільки порядок акцептування пропозиції відповідачем не відповідає положенням абзацу третього ч. 6 ст. 11 ЗУ «Про електронну комерцію», договір про надання позики, укладений між позивачем та відповідачем є таким, що не прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Також звертає увагу, що договір про надання позики на умовах фінансового кредиту укладений нею та відповідачем містить ознаки кредитного договору. В оспорюваному договорі не була зазначена ціна та сукупна вартість кредиту. Крім того, відповідачем будо введено в оману позивача на рахунок істотних умов договору, а зокрема на рахунок відсоткової ставки за користування кредитом та не було нічого зазначеного на рахунок непомірно великої відсоткової ставки у випадку порушення зобов`язання. Позивачу було повідомлено значно меншу ціну кредиту (відсотків) через що вона погодилася на укладення зазначених договорів. Також при укладенні договору було порушено принцип рівності сторін, так як позивачу запропонували укласти договір на фактично відомих умовах лише відповідачу. На підставі вище викладеного просить договір позики визнати недійсним. Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 04 січня 2021 року прийнято до розгляду та відкрито провадження по даній справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 22 лютого 2021 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що ТОВ «Фінансова компанія Є гроші Ком» вважає що в задоволенні позовної заяви про захист споживачів має бути відмовлено в повному обсязі, з огляду на наступне Позивач вважає, що Відповідачем не було письмово повідомлено йому всю необхідну інформацію щодо умов договору. Позикодавець начебто скористався тим, що Позивачу як позичальнику об`єктивно бракувало знань, необхідних для здійснення правильного вибору при підписанні оспорюваного договору, і він був введений в оману при отриманні кредитних коштів, а Позикодавець, в порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів», не надав відомості, які потрібні клієнту при укладенні кредитного договору та не зазначив їх в його змісті. Проте вся інформація, яку Позикодавець мав повідомити до укладання договору позики з Позичальником, міститься на веб-сайті Відповідача e-groshi.com. Також всі домовленості, що були досягнуті під час укладання оспорюваного Договору позики, містяться у самому тексті Договору позики, який був підписаний Позивачем після ознайомлення з ним. Зазначають, що оспорюваний Договір позики був укладений за допомогою відповідного електронного сервісу, що міститься на офіційному сайті Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Є Гроші Ком» www.e-groshi.com. Під час реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі Позивач надав всі необхідні відомості шляхом заповнення обов`язкових реквізитів Договору позики та проставлянням відмітки про надання дозволу на обробку своїх персональних відповідно до сформульованої мети їх обробки, що відповідає вимогам Закону України «Про захист персональних даних». Порядок надання послуг ТОВ «ФК «Є ГРОШІ КОМ» закріплено у Правилах надання грошових коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, які також містяться на сайті www.e-groshi.com. Після заповнення всіх необхідних відомостей про себе, Позивач отримав можливість обрати необхідний кредитний продукт, а також суму та строк кредитування. Після обрання відповідних умов кредитування, відбувалась перевірка кредитоспроможності Позивача. Рішення про надання кредиту було прийняте Товариством на підставі автоматизованої обробки персональних даних клієнта та інформації, отриманої про нього із законних джерел, зокрема, інформації бюро кредитних історій. Товариство проінформувало клієнта про прийняте рішення про реєстрацію на Сайті та щодо можливості надання кредиту шляхом надсилання СМС-повідомлення на телефонний номер, зазначений в анкеті клієнта. Після схвалення рішення про можливість надання грошових коштів у позику Позивачу, він отримав доступ до тексту договору позики, який містить всі істотні умови. Після ознайомлення з текстом договору Позивач натиснув на позначку «Підписати». Після натискання зазначеної позначки, на телефонний номер клієнта, що зазначався їм в анкеті при реєстрації на сайті, було надіслано смс-код, який при підписанні Договору позики Позивач ввів у відповідне поле. Після введення зазначеного коду у поле договір вважається підписаним з боку клієнта. Використання смс-коду в якості підпису є підписом одноразовим ідентифікатором в розумінні Закону України «Про електронну комерцію» (ст. ст. З, 12 ЗУ «Про електронну комерцію»). Після підписання договору позики, за допомогою платіжної системи було здійснено перерахування грошових коштів з транзитного рахунку Товариства на номер банківської картки, зазначений клієнтом у заявці на отримання кредиту. Жодним доказом\~не підтверджується\~наявність в\~договорі несправедливих\~умов,\~щодо яких\~Позивач перед\~укладенням договору\~не мав\~реальної можливості\~ознайомитися та\~зробити свідомий\~вибір.\~Навпаки,\~позика надається\~ТОВ «ФК «Є ГРОШІ КОМ» виключно після ознайомлення Позичальника з Правилами надання грошових коштів у вигляді позики та текстом самого Договору позики. Так, у розділі Договору позики «Реквізити та підписи сторін» містяться електронні підписи, виконані відповідно до ст. 12 ЗУ «Про електронну комерцію»; строк, на який надається кредит, визначений п. 1.3. Договору позики та складає 30 днів, позика має бути повернута до 24.10.2020 р.; процентна ставка за кредитом визначена п. 1.5.1. Договору, згідно якого розмір основних процентів складає 2,10 % - за кожен день користування позикою, орієнтовна реальна річна процентна ставка складає 812,45%; сума позики зазначена у п.1.1 Договору позики та становить 5500,00 грн; загальна вартість кредиту визначена п.1.1. Договору позики і за весь період разом з відсотками, нарахованими до 24.10.2020, та з комісіями, визначеними умовами договору, складає 9278,00 грн; інформація про наслідки прострочення виконання зобов`язань зі сплати платежів, у тому числі розмір неустойки, процентної ставки, інших платежів, які застосовуються чи стягуються при невиконанні зобов`язання за Договором, визначені п. 1.5.2., п. 4.3. Договору позики; порядок повернення позики зафіксований у Додатку 1 до Договору позики «Графік розрахунків» тощо. Позикодавець надав Позивачу вичерпну інформацію, необхідну для укладання Договору щодо фінансової послуги, що є предметом Договору, відповідно до вимог ч. 2 ст. 12 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» від 12.07.2001 р. Інформація, що була надана Позивачу, забезпечила правильне розуміння ним суті фінансової послуги, що має надаватись, без нав`язування її придбання Позикодавцем, про що також зазначено у п. 7.5 даного Договору. Також слід відзначити, що Позивач підписанням Договору підтвердив, що ТОВ «ФК «Є ГРОШІ КОМ» надало позичальнику інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій Позикодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладання відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту. Отже, Позивачу було надано в повному обсязі інформацію, передбачену ст. 12 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», підтвердженням чого є факт підписання Позивачем Договору позики. Твердження Позивача про те, що оспорюваний Договір, укладений між ним та Позикодавцем, не прирівнюється до договору, що укладений в письмовій формі, також не відповідає фактичним обставинам, так як оспорюваний Договір позики було підписано Позивачем електронним підписом за допомогою одноразового ідентифікатора. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: -надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; -заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; -вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Статтею 12 цього закону регламентуються вимоги до підпису сторін договору. Так, згідно ч. 1 цієї статті, якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання, зокрема: електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Відповідно до п.12, ч. 1 ст. З Закону одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір. Таким чином, підписом одноразовим ідентифікатором в порядку, визначеному законом України «Про електронну комерцію», є застосування позичальником СМС-коду, означеного у і. 8 оспорюваного Договору позики «Реквізити та підписи сторін», а отже, договір є таким, що вчинений в письмовій формі відповідно до вимог Закону України «Про електронну комерцію». Позивач, посилаючись на ст. 1047 Цивільного кодексу України, зазначає, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходу громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який освідчує передання йому позикодавцем визначеної суми або визначеної кількості речей. Враховуючи викладене у пунктах 1,2 цього відзиву, оспорюваний Договір позики було укладено в письмовій формі відповідно до вимог ст. 1047 Цивільного кодексу України. Твердження Позивача про те, що оспорюваний Договір є кредитним договором, не може бути підставою для визнання Договору позики недійсним через недодержання письмової форми правочину, оскільки оспорюваний Договір було укладено в письмовій формі. Позивач стверджує, що в оспорюваному Договорі не була вказана ціна та сукупна вартість кредиту. При цьому Позивач посилається на Постанову Правління Національного банку країни № 168 від 08.06.2017 «Про затвердження Правил розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про поживний кредит». Зазначаємо, що зазначена Постанова не розповсюджується на діяльність Відповідача, оскільки Відповідач є небанківською фінансовою установою. Проте оспорюваний Договір позики містить як ціну, так і сукупну вартість кредиту, про що зазначено у п. 1.1 Договору позики. Оспорюваний Договір позики не містить вимоги про сплату позичальником додаткових та супутніх послуг третіх осіб, так як такі послуги третіх осіб не є обов`язковими для отримання гоошових коштів за оспорюваним Договором позики. Отже, думка Позивача про те, що працівниками ТОВ «ФК «Є ГРОШІ КОМ» було проігноровано дані вимоги та не було надано йому розрахунку загальних витрат за споживчим кредитом, тобто витрат, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредитом, не відповідає дійсності, оскільки загальні витрати за Договором позики зазначені у п. 1.1 Договору позики, а також у Графіці розрахунків, який є Додатком 1 до оспорюваного Договору позики. Позивач посилається на положення частини 6 статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якої правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Вимога про нарахування та сплату неустойки, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у п. 6 ст. З, ч. З ст. 509, ч. 1,2 ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добобросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права та засіб розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання, а перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело тримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Зазначаємо, що відсотки, визначені у п. 1.5.2 Договору позики, є відсотками за неправомірне користування кредитними коштами та нараховуються у відповідності до вимог ч. ст. 625 Цивільного кодексу України, яка встановлює, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Перед укладенням договору сторони досягли згоди з усіх істотних його умов, їх волевиявлення було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, Позикодавцем було надано позивачу повну інформацію про умови надання позики відповідно до вимог чинного законодавства України. Зазначаємо, що чинним законодавством України передбачена можливість кредитодавця враховувати відсотки за межами строку кредитування, оскільки положеннями частини першої статті 1048 Цивільного кодексу України врегульовано правовідносини щодо сплати процентів за правомірне користування чужими грошовими коштами, коли боржник одержує можливість законно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (нарахування таких процентів передбачено п. 1.5.1 оспорюваного Договору позики), тоді як частиною 2 статті 625 ЦК України (встановлено наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх (такі наслідки визначені у п. 1.5.2 оспорюваного Договору позики). Нарахування процентів за неправомірне користування кредитними коштами є цілком правомірним, що підтверджується правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, укладеної у постанові від 05.03.2019 у справі № 5017/1987/2012, яка полягає у тому, що відповідно до частини другої статті 625 ЦК України кредитний договір може встановлювати проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання. Таким чином, проценти можуть бути стягнуті кредитодавцем й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 050 ЦК України. У зв`язку з тим, що розмір процентів, нарахованих у відповідності до статті 25 ЦК України, є диспозитивним\~та їх\~розмір може\~встановлюватись договором, нарахування додаткових відсотків за прострочення виконання зобов`язання за договором позики є правомірним. Також зазначаємо, що нарахування відсотків за неправомірне користування грошовими коштами взагалі не встановлює вимогу щодо обов`язку сплати споживачем фіксованої суми у разі невиконання ним зобов`язань, а встановлює відповідальність, яка збільшується в залежності від кількості днів прострочення. Також зазначаємо, що Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 02 рудня 2015 року № 6-1341цс15 та постанові Верховного Суду від 18 липня 2018 року у праві № 314/2367/15-ц. Статтею 79 ЦПК України встановлено, що достовірними є докази, на підставі яких можна становити дійсні обставини справи. Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Проте жодними доказами не підтверджуються обставини, викладені Позивачем в позовній заяві, та такі обставини взагалі суперечать дійсності. Так, наприклад, Позивач стверджує, що не був належним чином ознайомлений з умовами договору, проте вся необхідна інформація для прийняття свідомого рішення споживачем міститься на веб-сайті Позикодавця, підписання Договору позики Позивач підтвердив, що був з нею ознайомлений, інформація, надана Позичальнику, забезпечила вірне розуміння Позичальником суті фінансової послуги, він ознайомлений з правилами надання грошових коштів у позику, своїми правами та обов`язками відповідно до вимог законодавства та умов договору тощо. З наведеного є зрозумілим, що намагаючись ввести суд в оману Позивач хоче легітимізувати свої порушення умов Договору позики та не сплачувати заборгованість, яка утворилася внаслідок невиконання умов зазначеного договору. Зазначаємо, що відсотки, визначені у п. 1.5.2 Договору позики, є відсотками за неправомірне користування кредитними коштами та нараховуються у відповідності до вимог ч. ст. 625 Цивільного кодексу України, яка встановлює, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Перед укладенням договору сторони досягли згоди з усіх істотних його умов, їх волевиявлення було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, Позикодавцем було надано позивачу повну інформацію про умови надання позики відповідно до вимог чинного законодавства України. Зазначаємо, що чинним законодавством України передбачена можливість кредитодавця враховувати відсотки за межами строку кредитування, оскільки положеннями частини першої статті 1048 Цивільного кодексу України врегульовано правовідносини щодо сплати процентів за правомірне користування чужими грошовими коштами, коли боржник одержує можливість законно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (нарахування таких процентів передбачено п. 1.5.1 оспорюваного Договору позики), тоді як частиною 2 статті 625 ЦК України (встановлено наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх (такі наслідки визначені у п. 1.5.2 оспорюваного Договору позики). Нарахування процентів за неправомірне користування кредитними коштами є цілком правомірним, що підтверджується правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, укладеної у постанові від 05.03.2019 у справі № 5017/1987/2012, яка полягає у тому, що відповідно до частини другої статті 625 ЦК України кредитний договір може встановлювати проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання. Таким чином, проценти можуть бути стягнуті кредитодавцем й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 050 ЦК України. У зв`язку з тим, що розмір процентів, нарахованих у відповідності до статті 25 ЦК України, є диспозитивним та їх розмір може встановлюватись договором, нарахування додаткових відсотків за прострочення виконання зобов`язання за договором позики є правомірним. Також зазначаємо, що нарахування відсотків за неправомірне користування грошовими коштами взагалі не встановлює вимогу щодо обов`язку сплати споживачем фіксованої суми у разі невиконання ним зобов`язань, а встановлює відповідальність, яка збільшується в залежності від кількості днів прострочення. Також зазначаємо, що Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 02 рудня 2015 року № 6-1341цс15 та постанові Верховного Суду від 18 липня 2018 року у праві № 314/2367/15-ц. Статтею 79 ЦПК України встановлено, що достовірними є докази, на підставі яких можна становити дійсні обставини справи. Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Проте жодними доказами не підтверджуються обставини, викладені Позивачем в позовній заяві, та такі обставини взагалі суперечать дійсності. Так, наприклад, Позивач стверджує, що не був належним чином ознайомлений з умовами договору, проте вся необхідна інформація для прийняття свідомого рішення споживачем міститься на веб-сайті Позикодавця, підписання Договору позики Позивач підтвердив, що був з нею ознайомлений, інформація, надана Позичальнику, забезпечила вірне розуміння Позичальником суті фінансової послуги, він ознайомлений з правилами надання грошових коштів у позику, своїми правами та обов`язками відповідно до вимог законодавства та умов договору тощо. З наведеного є зрозумілим, що намагаючись ввести суд в оману Позивач хоче легітимізувати свої порушення умов Договору позики та не сплачувати заборгованість, яка утворилася внаслідок невиконання умов зазначеного договору. Позивач в судове засідання не з`явилася, в матеріалах справи міститься заява про слухання справи за її відсутності за наявними в справі матеріалами. Представник відповідача в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, про дату час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Про поважні причини своєї неявки суду він не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи, розгляд справи за його відсутності чи заперечень проти позовних вимог від нього не надходило. Відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У відповідності до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із ст. 76, 77, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом ст.ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Частиною 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ч.1 ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч.1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до ст. 625 ЦК України, Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. В абзаці другому частини другої ст. 639 ЦК України визначено, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі. Згідно ч.1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. У силу положень ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення про позику, якщо інше не встановлено цим параграфом та не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. У статті 3 Закону «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Згідно зі статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Згідно п.12 ч.1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір. Відповідно до п.п. 12,13 ч.1 ст. 1 Закону України «Про довірчі послуги» електронний підпис - електронні дані, які додаються підписувачем до інших електронних даних або логічно з ними пов`язуються і використовуються ним як підпис; електронні дані - будь-яка інформація в електронній формі. Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору, що встановлено п.6 ч.1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію». Аналіз вказаних правових норм дає підстави вважати, що електронний підпис - це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення. Без отримання листа на адресу електронної пошти та смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Вказане узгоджується з правовим висновком Верховного Суду у постанові від 07.10.2020 по справі №127/33824/19. Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. В ч.1 ст. 215 ЦК України законодавець закріпив, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини друга та третя статті 215 ЦК України). Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України). В п.8 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, визначених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.ч. 5-6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В ст. 89 ЦПК України законодавець закріпив, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що 25.09.2020 між товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Є гроші»» та [PERSON] було укладено договір позики №3415408842-965787. Позивачем не долучено до матеріалів справи примірник договору. Укладення даного кредитного договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі позивача, і укладений нею з відповідачем правочин відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Договір містить всі істотні умови, по яких сторони в належній формі досягли згоди. Під час реалізації позивачем прав позичальника, як споживача фінансової послуги на отримання кредиту не було порушено чи обмежено його права на свободу вибору, не порушено свободи волевиявлення. Позивач мала можливість відмовитися від наданої банком послуги та скористатися послугами інших банків. Принципів нерівності сторін у кредитному договорі не встановлено та права позичальника на одержання перед укладенням кредитного договору необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про умови кредитування не обмежено. За таких обставин, аналізуючи правовідносини, що склалися між сторонами, та правові норми, що їх регулюють, оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, враховуючи, що без входу позивача на веб-сайт товариства і здійснення нею всього алгоритму дій, необхідних для отримання кредиту, кредитний договір між нею та відповідачем не був би укладений, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для визнання договору недійсним та відповідно і для задоволення позову. Позивача від сплати судового збору звільнено на підставі Закону України «Про захист прав споживачів».

Outcome: dismissed