Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-29 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою, в якій просить визнати дійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 12.10.1998 року, укладеному між [PERSON], яка діяла від свого імені та від імені позивача, та [PERSON], [PERSON], [PERSON], а також визначити, що на момент смерті [PERSON], розмір часток [PERSON] та [PERSON] у праві спільної сумісної власності на квартиру під [ADDRESS] є рівними - по ? частці за кожним із співвласників. Позов обґрунтований такими обставинами. Зазначений договір був укладений на Товарній біржі «Одеська універсальна біржа товарів та послуг». На час укладення договору не існувало законодавчих обмежень на здійснення такого правочину біржами. Між сторонами договору було досягнуто домовленість про всі істотні умови договору і відбулося його повне виконання. Відповідачам [PERSON], [PERSON], [PERSON] було сплачено обумовлену вартість квартири. У подальшому укладений договір купівлі-продажу був зареєстрований в Одеському міжміському бюро технічної інвентаризації. З моменту придбання квартири і до цього часу позивач проживає у зазначеній квартирі, зареєстрована в ній, регулярно сплачує за комунальні послуги. 14.01.2014 року померла мати позивача [PERSON] Після її смерті відкрилася спадщина у вигляді належної їй частки у праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS]. Позивач є єдиним спадкоємцем першої черги після смерті матері. У встановлений законом строк вона звернулася до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, проте нотаріус не видав їй свідоцтва про право власності на спадщину за законом з огляду на відсутність належним чином оформленого правовстановлюючого документу щодо належності спадкового майна спадкодавцеві, а також у зв'язку з невизначеністю частки померлої у праві спільної сумісної власності. У зв'язку з цим позивач змушена була звернутися до суду за захистом своїх прав. У судове засідання представник позивача не з'явився, проте у наданій до суду заяві від 27.05.2014 року просив розглядати справу за його відсутності, не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] у судові засідання не з'явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили, заяву про розгляд справи за їх відсутності не подавали. Разом із тим, представник позивача надав суду нотаріально посвідчену заяву [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про визнання позовних вимог у порядку ст. 174 ЦПК України. Представник Виконавчого комітету Одеської міської ради у судові засідання не з'явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив, заяву про розгляд справи за його відсутності не подавав. Представник третьої особи у судове засідання не з'явився, була належним чином повідомленим про дату, час та місце слухання справи. Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Зі згоди представника позивача, викладеної в письмовій заяві, суд ухвалює заочне рішення на підставі існуючих в матеріалах справи доказів, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. Вивчивши письмові докази у справі, дослідивши матеріали справи, вивчивши нормативно-правові акти, які регулюють спірні відносини, суд вважає, що позовні вимоги належить задовольнити, зважаючи на такі обставини. Як встановлено в судовому засіданні, позивач [PERSON] (дошлюбне прізвище - [PERSON]) є донькою [PERSON], що підтверджується копією Свідоцтва про народження, виданого 29.12.1982 року, Серія [NUMBER], та копією Свідоцтва про шлюб Серія [NUMBER] 12.10.1998 року [PERSON], яка діяла від свого імені та від імені [PERSON], яка на той час була неповнолітньою, уклала на Товарній біржі «Одеська універсальна біржа товарів та послуг» договір № 426 купівлі-продажу нерухомого майна, придбавши таким чином у відповідачів - [PERSON], [PERSON] та [PERSON] квартиру [ADDRESS] яка складається із двох кімнат, житловою площею 31,8 кв. м. та загальною площею 73,3 кв. м. 16.10.1998 року укладений між сторонами договір купівлі-продажу було зареєстровано в Одеському міжміському бюро технічної інвентаризації за номером 221 пр. стр. 148-р. № 3221. Згідно з довідкою від 20.02.2014 року, виданою КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради, станом на 31.12.2012 року право власності на частину квартири під [ADDRESS] дійсно зареєстровано за позивачем на підставі вищезазначеного договору купівлі-продажу нерухомого майна. При укладанні договору між сторонами було досягнуто згоди по всім істотним умовам, продаж квартири було здійснено за інвентаризаційною вартістю, продавці отримали від покупців обмовлену суму грошових коштів повністю до моменту підписання договору. 14.01.2014 року померла мати позивача [PERSON]. Після її смерті відкрилася спадщина у вигляді належної їй частки у праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS]. Будучи єдиним спадкоємцем першої черги після смерті матері, позивач 07.02.2014 року звернулася до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу [PERSON] із заявою про прийняття спадщини. Разом із тим, приватний нотаріус письмово роз'яснила позивачу, що для видачі свідоцтва про право власності на спадщину необхідно надати належним чином оформлений правовстановлюючий документ щодо належності спадкового майна спадкодавцеві, а також визначити частку померлої у праві спільної сумісної власності на квартиру. Зокрема, було зазначено, що договір № 426 купівлі-продажу нерухомого майна не відповідає правовим нормам законодавства, які діяли на час реєстрації договору, та не містить визначення часток співвласників. Таким чином, спірні відносини між сторонами виникли у зв'язку з укладенням договору купівлі-продажу, визначенням часток у праві спільної сумісної власності на квартиру та спадкуванням. Оскільки спірні відносини із приводу укладення договору купівлі-продажу між сторонами виникли у 1998 році, то враховуючи положення п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, до них належить застосувати положення ЦК УРСР 1963 року, чинного на час їх виникнення. Відповідно до ст. 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Разом з тим, ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» від 10.12.1991 року, яка була чинна станом на 12.10.1998 року, тобто на дату укладення договору, передбачала, що угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Міністерство юстиції України своїм листом від 10.04.1998 року за № 17-12-44 роз'яснило, що угоди, укладені на біржі, не прирівняні до нотаріально посвідчених, а тільки підлягають подальшому нотаріальному посвідченню. Судом встановлено, що позивач проживає у спірній квартирі по теперішній час, право власності на цю квартиру було зареєстровано за позивачем в установленому законодавством порядку. З огляду на те, що сторонами договору було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов, покупці повністю виконали умови договору, сплативши відповідачам обумовлену вартість квартири, проте відповідачі ухилилися від нотаріального оформлення угоди, суд застосовує правову конструкцію ст. 47 ЦК УРСР для визнання факту дійсності договору. Відповідно до ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР, якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Що стосується позовних вимог про визначення часток співвласників у спільній сумісній власності, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. У разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину спадкоємці учасника спільної сумісної власності мають право звернутися з позовом про визначення частки майна, належної померлому на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ч. 2 ст. 370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Аналогічні положення передбачені у ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності. Таким чином, суд при визначенні часток [PERSON] та [PERSON] у праві спільної сумісної власності за аналогією застосовує зазначені положення закону. З огляду на відсутність домовленості між ними щодо розміру їхніх часток у праві спільної сумісної власності, відсутність рішення суду із цього приводу, суд дійшов висновку, що частка кожного з них у праві спільної сумісної власності на квартиру становить ?. Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] є законними, обґрунтованими та мають бути задоволені.

Outcome: approved