Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-25 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача з вимогою про стягнення з [PERSON] інфляційних втрат за період з 08.01.2014р. по 25.04.2016р. в сумі 4938,40 грн. та трьох відсотків річних за прострочення виконання грошового зобов'язання в розмірі 516,08 грн., а всього - 5454,48 грн. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 05.12.2013р., яке набрало законної сили 08.01.2014р. стягнуто з відповідача заборгованість за договором позики в загальній сумі 7574,19 грн. На даний час борг відповідачем не повернуто, хоча рішення перебуває на примусовому виконанні. За її обрахунками, за період з 08.01.2014р. по 25.04.2016р. розмір інфляційних втрат та трьох відсотків річних становить 4938,40 грн. та 516,08 грн. відповідно. Оскільки наявність судового рішення, яке не виконано боржником не припиняє правовідносин сторін, дану суму просить стягнути в примусовому порядку. В судове засідання позивач не з'явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Повноважний представник останньої скерував до суду заяву про підтримку позовних вимог, розгляд справи без його участі та надав згоду на ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання повторно не з'явився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. На підставі наявних у справі доказів суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України і проти чого не заперечила позивач. Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 215 ЦПК України суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково виходячи з наступного. Заочним рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 05.12.2013р. (а.с.5) задоволено позовні вимоги ФОП [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики від 13.01.2012р. № 02-2012 в загальному розмірі 7574,19 грн. Рішення суду набрало законної сили 08.01.2014р., після чого судом видано виконавчий лист, копія якого долучена до матеріалів справи (а.с.7). Згідно із статтею 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. За змістом ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається. У статті 611 ЦК України зазначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. На основі аналізу ст.ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, Верховний Суд України під час розгляду цивільної справи № 6-1208цс15 сформулював правову позицію від 23.09.2015р., згідно з якою роз'яснив, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України. Законом, а зокрема ч. 1 ст. 598 ЦК передбачено, що зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Ці підстави зазначені у статтях 599, 600, 604-609 ЦК. Зважаючи на відсутність у зазначених правових нормах такої підстави припинення зобов'язання, як ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора, слід дійти висновку, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК. Згідно розрахунку позивача, що наведений в позовній заяві (а.с.3-4), за період з 08.01.2014. по 25.04.2016р. до стягнення підлягає 4968,40 грн. інфляційних втрат та 516,08 грн. трьох відсотків річних за прострочення виконання грошового зобов'язання. Незважаючи на обґрунтованість позовних вимог, розрахунок проведено неправильно, внаслідок чого сума заборгованості підлягає перерахунку безпосередньо судом. Так, в основу свого розрахунку позивач ставить стягнуту судовим рішення загальну заборгованість в сумі 7574,19 грн., однак, як вбачається з мотивувальної частини рішення, сума боргу за договором позики становить 7000 грн., а 574,19 грн. є інфляційними втратами, 25 % річних за прострочення виконання грошового зобов'язання та процентами за користування чужими коштами. Оскільки все інше, окрім суми боргу, в розумінні ст. ст. 536, 625 ч. 2 ЦК України є платою за користування чужими коштами та особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, на них не може нараховуватись інфляційні втрати та три відсотки річних за прострочення виконання грошового зобов'язання, що узгоджується із приписами ч. 2 ст. 550 ЦК України. Тому, виходячи виключно із суми боргу, яка становить 7000 грн. слід провести розрахунок інфляційних втрат та трьох відсотків річних за прострочення виконання грошового зобов'язання. За обрахунками суду, у спірному періоді інфляційні втрати позивача внаслідок прострочення виконання відповідачем грошового зобов'язання становлять 4564 грн., а три відсотки річних - 476,96 грн. Відтак, до примусового стягнення підлягає сума заборгованості в загальному розмірі 5040,96 грн., що тягне за собою часткове задоволення позовних вимог. У відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір в розмірі 551,20 грн., сплата якого підтверджується відповідною квитанцією (а.с.1). На підставі наведеного та

Outcome: partial