Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-06 00:00:00

позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати відповідачів такими, що втратили право на користування житловим будинком [ADDRESS] . В обґрунтовування позову вказує на те, що він є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . На даний момент в житловому будинку зареєстрований позивач я, які не є членами сім`ї позивача. Уже більше шести років, а саме з серпня 2013 року відповідачі не проживають в житловому будинку без поважних причин. Жодних особистих речей відповідачів у будинку немає, витрати на комунальні послуги, поточний ремонт будинку, та інші витрати на підтримання житла у задовільному стані відповідачі не несуть, в житловий будинок не з`являються і не цікавляться ним. Відповідачі постійно проживають в іншому місці, а в будинку [ADDRESS] лише формально зареєстровані, а відповідно до чинного законодавства тимчасова відсутність наймача та членів його сім`ї не звільняє їх від виконання обов`язків за договором найму жилого приміщення (ч.2 ст. 163 ЖК Української PCP). Факт відсутності відповідачів у житловому будинку понад шість років підтверджується Актом сусідів позивача від 18.05.2016р., та Актом обстеження місця проживання комісії Сороки-Львівської сільської ради від 24.05.2016р., в яких зазначено, що на час обстеження будинку [ADDRESS] , встановлено, що відповідачі в даному будинку не проживають, їхніх особистих речей там немає, по суті вони там лише зареєстровані. Відповідачі без поважних причин понад встановленні законодавством строки, а саме більше шести місяців, не проживають за адресою своєї реєстрації, у відповідачів немає підстав на право користування житловим приміщенням, а також інших прав які випливали із нього, а отже є всі підстави для визнання їх такими, що втратили траво на користування житловим приміщенням. Ухвалою від 19.12.2019 року відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. 10.02.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. В судове засідання представник позивача не з`явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутності. Позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідачі в судові засідання повторно не з`явилися, відзив не подали, про причини неявки повідомили, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи. Представник третьої особи в судове засідання не звився, про причини своєї неявки суд не повідомив, хоч був належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи. З`ясувавши думку представника позивача, висловлену у поданій ним письмовій заяві, суд вважає, що існує достатньо підстав визначених ст. 280 ЦПК України для проведення судового розгляду справи, без участі відповідача, у відповідності до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, за наявними у ній доказами та ухвалення за його результатом заочного рішення, відповідно ст. 282 ЦПК України. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Згідно із наданої суду першої сторінки витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 86650241 від 10.05.2017 року, на яку покликається позивач, вбачається на [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS] . Згідно із копії Будинкової книги в будинку [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , його дружина [PERSON] , та діти [PERSON] , [PERSON] , а також відповідачі: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Позивач зазначає, що відповідачі у справі не є членами його сім`ї, а тому покликається на ст. 71, 72 ЖК України як на норми що регулюють спірні правовідносини, що виникли між сторонами. Разом з тим з витягу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності не можливо встановити чи лише у власності позивача перебуває спірний житловий будинок, у чиїй власності він перебував станом на набуття відповідачами права на проживання у ньому, оскільки станом на день розгляду справи пройшло більше трьох років із дати його формування, а також відсутні усі сторінки витягу, а тому суд оцінює його критично. Таким чином, суду не доведено, що відповідачі у справі не є членами сімї позивача, або правомірно не набули права проживання у будинку як власники на той час житлового приміщення чи будучи члена сім`ї власника. Стаття 41 Конституції України встановлює, що кожен має право володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю, а ч. 4 даної статті зазначає, що право приватної власності є непорушним, що також закріплено і в ч. 1 ст. 321 ЦК України, яка вказує, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений його чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Таким чином, посилання позивача на вимоги ст. 71 ЖК УРСР, згідно якого при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців, не може бути застосоване в даному випадку, оскільки відповідач фактично являються членами сім`ї власника житлового приміщення, яким являється позивач, а тому застосування вказаної норми в даному випадку не можливе. Статтею 405 ЦК України визначені права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування цим приміщенням. Відповідно до ч. 2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. До матеріалів справи долучено акт від 18.05.2016 року, який окрім інших підписаний самим позивачем, а також акт обстеження місця проживання від 24.05.2016 року, на підтвердження відсутності відповідачів без поважних причин за місцем їхньої реєстрації. Разом з тим, доказів щодо відсутності відповідачів у випадку, якщо б вони були членами сім`ї власника, чи набули право проживання у житлі як члени сім`ї власника, протягом одного року, а також у випадку коли відповідачі не є членами сім`ї власника, протягом шести місяців, стороною позивача не представлено. Судом встановлено, що позивач є власником жилого будинку, та 17.12.2019 року звернулася до суду із позовом про визнання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] такими, що втратив право користуванням ним, оскільки такі у ньому не проживають на підставі ч. 1 ст. 71 ЖК України. Разом з тим, судом встановлено, що позивачем не представлено суду належних та допустимих доказів, які беззастережно ствердили відсутність відповідача за місцем проживання понад 1 рік до моменту звернення до суду із вказаним позовом. Таким чином, визнання відповідачів такими, що втратив право користування даним житлом та задоволення позову з наведених у ньому підстав є відповідно до вимог чинного законодавства передчасним. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що дослідженими в судовому засіданні доказами не доведено те, що відповідачі, які не є членами сім`ї власника житлового приміщення протягом шести місяців до моменту звернення до суду із вказаним позовом, не проживають у спірному житловому будинку, а тому вимоги позивача є безпідставними. Згідно з ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до положень ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. На підставі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Таким чином, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позов необґрунтований, непідтверджений жодними доказами. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки позивачем не представлено, а судом не здобуто жодних переконливих доказів у їх підтвердження, тому у задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі ст.ст. 16, 316, 317, 319, 321, 383, 391, 405 ЦК України,

Outcome: dismissed