Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-23 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про визначення місця проживання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю. В тексті позову позивач вказала, що з 12.07.2013 року по 28.10.2019 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі між собою. Від шлюбу мають спільну дитину [PERSON] , [INFO] . 12.05.2020 року відповідач забрав їхню спільну дитину [PERSON] з місця її постійного проживання та без узгодження з позивачем відвіз її до будинку місця проживання його батьків в с. Інгулка Баштанського району, й з того часу проживає там разом із дитиною, при цьому забороняючи позивачу відвідувати їхню дитину та спілкуватися з нею. Вихованням [PERSON] займаються батьки відповідача, оскільки останній не буває вдома та не приділяє дитині достатньої уваги. 14.06.2020 року позивач разом з депутатом Баштанської міської ради поїхала в с. Інгулка, щоб забрати дитину, однак батьки відповідача не дозволили їй цього зробити. За зверненням позивача органом опіки та піклування Баштанської районної державної адміністрації визначено місце проживання малолітньої дитини [PERSON] разом з позивачем, однак відповідач відмовляється виконувати вказане рішення, що змусило позивача звернутися до суду з даним позовом. Позивач вважає, що місце проживання малолітньої [PERSON] має бути визначене саме з нею, оскільки вона працевлаштована та отримує стабільний дохід, позитивно характеризується, проживає у власному будинку, де створені всі необхідні умови для проживання дитини. Крім того, позивач має двох старших дітей від попереднього шлюбу, які через неправомірні дії відповідача не можуть спілкуватися з сестрою. Також [PERSON] зарахована на навчання до 1 класу Баштанського опорного закладу ЗСО І-ІІІ ступенів № 2 та з 01.09.2020 року має йти до школи. Натомість відповідач не має постійного місця роботи та власного житла, не сплачував аліменти на утримання дочки. Під час спільного проживання сторін відповідач зловживав алкоголем та застосовував фізичне насильство до позивача та її сина. У зв`язку з викладеним, позивач просила визначити місце проживання малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , разом з нею. Від позивача надійшла заява про підтримання позов та розгляд справи за її відсутності. Від відповідача до суду надійшла заява про визнання позову та розгляд справи за його відсутності. Визнання відповідачем позову не суперечить вимогам закону та не порушує прав, свобод та інтересів інших осіб і відповідно до ч.4 ст. 206 ЦПК України є підставою для задоволення позову. Третя особа - Баштанська районна державна адміністрація Миколаївської області не забезпечила явку свого представника, який про час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином. В матеріалах справи наявний висновок органу опіки та піклування по суті спору. З огляду на те, що належним чином повідомлений сторони заявили про розгляд справи за їх відсутності та відповідач подав заяву про визнання позову, суд ухвалив про розгляд справи за відсутності учасників. Дослідивши наявні у справі матеріали (копію свідоцтва про народження [PERSON] ; копію рішення Баштанського районного суду Миколаївської області по справі № 468/1005/19-ц від 28.10.2019 року; копію висновку органу опіки та піклування Баштанської райдержадміністрації про визначення місця проживання дитини від 22.06.2020 року № 05-16/06-20; характеристики на позивача [PERSON] ; довідку про доходи [PERSON] ; акт обстеження матеріально-побутових умов проживання [PERSON] від 25.05.2020 року; довідку відділу державної реєстрації виконавчого комітету Баштанської міської ради Баштанського району Миколаївської області від 10.06.2020 року № 2595; акт депутата про встановлення факту перешкоджання спілкування матері з дитиною від 14.06.2020 року; довідку Баштанського районного відділу державної виконавчої служби від 10.06.2020 року № 10733; довідку Баштанського опорного закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів № 2 від 26.06.2020 року № 72; копії свідоцтв про народження [PERSON] та [PERSON] ; Витяги з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 21.12.2019 року по кримінальних провадженнях № 12019150140000532 та № 12019150140000603; копію повідомлення Баштанського відділу поліції від 06.08.2019 року № С-7/55-2019 року) суд, з врахуванням визнання відповідачем позову, приходить до висновку про задоволення позову. Сторони уклали шлюб 12.07.2013 року, який був розірваний рішенням Баштанського районного суду Миколаївської області від 28.10.2019 року. Від шлюбу мають спільну дитину [PERSON] , [INFO] , яка з 03.08.2014 року зареєстрована та проживала в будинку своєї матері, позивача [PERSON] , по [ADDRESS] . Також за вказаною адресою зареєстрований [PERSON] , 2006 року народження, який є братом по матері малолітньої [PERSON] . Дитина знаходиться на утриманні позивача та зарахована до 1-го класу Баштанського опорного закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів № 2. З відповідача стягуються на користь позивача аліменти на утримання дочки [PERSON] відповідно до судового наказу, виданого 08.11.2019 року Баштанським районним судом Миколаївської області. Органом опіки та піклування Баштанської районної державної адміністрації надано висновок від 22.06.2020 року № 05-16/06-20, відповідно до якого доцільно визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] разом з матір`ю. Згідно з частинами 2, 8, 9, 10 статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині 1 статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно з частиною першою статті 3 Конвенції в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Із частини 4 статті 29 ЦК України слідує, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Згідно з ч. 1, 2 статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Частиною першою статті 162 СК України передбачено, що якщо один із батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення і повернути її тому, з ким вона проживала. Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створювати реальну небезпеку для її життя та здоров`я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам. Європейський суд з прав людини у свої практиці зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (п. 54 рішення ЄСПЛ у справі «Хант проти України», від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (п. 100 рішення ЄСПЛ у справі «Мамчур проти України», від 16 липня 2015 року). Аналіз наведених норм права та практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини (враховуючи, при цьому, сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах. Відповідно до ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню. Згідно з ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Вказане є підставою для задоволення позову у зв`язку з визнанням позову відповідачем, що не суперечить вимогам закону та не порушує прав третіх осіб. Оскільки позов підлягає задоволенню, то відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесенні останнім судові витрати по справі. При цьому, оскільки позов підлягає задоволенню у зв`язку з визнанням відповідачем позову до початку розгляду справи по суті, то відповідно до ч.1 ст. 142 ЦПК України, ч.3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» позивачу мають бути повернені з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. На підставі викладеного,

Outcome: approved