Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-17 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою, уточнивши яку просить визнати дійсним договір купівлі-продажу № Н/95-0045 від 14.04.1995 року, укладений між [PERSON], яка діяла у своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього сина [PERSON], а також [PERSON], з одного боку, та [PERSON], [PERSON], яка діяла у своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої доньки [PERSON], з іншого боку. Крім того, позивач просить визначити частки у праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS], яка належить співвласникам [PERSON], [PERSON], померлому 11.07.2008 року, [PERSON], померлій 18.06.2015 року, по 1/3 частині кожному, а також визнати за позивачем право власності на 1/3 частку квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу № Н/95-0045 від 14.04.1995 р, а також на 1/3 частку цієї квартири в порядку спадкування за законом після смерті сина [PERSON] та на 1/3 частку цієї квартири в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] Позов обґрунтований такими обставинами. Зазначений вище договір був укладений на Одеській універсальній товарній біржі «Центр». На час укладення договору не існувало законодавчих обмежень на здійснення такого правочину біржами. Між сторонами договору було досягнуто домовленість про всі істотні умови угоди і відбулося повне виконання договору, проте нотаріального посвідчення договору не відбулося та наразі ця можливість втрачена, оскільки [PERSON] та [PERSON] померли. Після їхньої смерті відкрилася спадщина у вигляді належних їм часток у праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS]. Позивач є спадкоємцем першої черги після смерті матері та сина, інших спадкоємців першої черги немає. Позивач звернулася до Сьомої одеської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, проте нотаріус не видав йому свідоцтва про право власності на спадщину за законом, оскільки частка померлих у праві спільної сумісної власності не визначена, а договір купівлі-продажу № Н/95-0045 від 14.04.1995 року не був нотаріально посвідчений. У зв'язку з цим позивач змушена була звернутися до суду за захистом своїх прав. У судове засідання позивач не зявилася, подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, підтримання заявлених позовних вимог та згоду на заочний розгляд справи. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявлялася, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суду не повідомила, заяву про розгляд справи за її відсутності не подала. Відповідачі [PERSON], [PERSON], а також їхній представник у судові засідання не зявлялися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили, заяву про розгляд справи за їхньої відсутності не подали. Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Зі згоди позивача, викладеної в письмовій заяві, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних в матеріалах справи доказів, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. Дослідивши письмові докази по справі, вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов належить задовольнити, зважаючи на такі обставини. Як встановлено в судовому засіданні, 14.04.1995 року між [PERSON], [PERSON], яка діяла у своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього сина [PERSON], з одного боку, та [PERSON], [PERSON], яка діяла у своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дочки [PERSON], з іншого боку, було укладено договір купівлі-продажу № Н/95-0045, зареєстрований на Одеській універсальній товарній біржі «Центр» в «Журналі реєстрації договорів за обєктами нерухомості». За умовами цього договору [PERSON] та [PERSON] придбали квартиру [ADDRESS]. Згідно з п. 6 цього договору квартира була продана за 300000000 крб. Зазначену квартиру було зареєстровано за [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в Одеському міжміському бюро технічної інвентаризації 14.04.1995 року за № 43 стор. 16 кн. 127 пр. Задовольняючи позовні вимоги про визнання дійсним зазначеного договору купівлі-продажу від 14.04.1995 року, суд виходить з наступного. Оскільки спірні відносини між сторонами виникли у 1995 році, то враховуючи положення п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, до них належить застосувати положення ЦК УРСР 1963 року, чинного на час їх виникнення. Відповідно до ст. 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Разом з тим, ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» від 10.12.1991 року, яка була чинна станом на 14.04.1995 року, тобто на дату укладення договору, передбачала, що угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Суд наголошує на тому, що до часу набрання чинності ЦК України та Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації. Судом встановлено, що позивач проживає у спірній квартирі по теперішній час. З огляду на те, що сторонами договору було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов, покупці повністю виконали умови договору, сплативши відповідачам обумовлену вартість квартири, проте відповідачі ухилилися від нотаріального оформлення угоди та наразі можливість нотаріального посвідчення договору втрачено, суд застосовує правову конструкцію ст. 47 ЦК УРСР для визнання факту дійсності договору. Відповідно до ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР, якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Враховуючи викладене, суд доходить висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання дійсним договору купівлі-продажу є законними та обґрунтованими. Що стосується позовних вимог про визначення часток у праві спільної сумісної власності та визнання права власності на квартиру в порядку спадкування, судом встановлено такі обставини. 18.06.2015 року [PERSON] померла, про що 19.06.2015 року складено відповідний актовий запис № 6623 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції. Померла доводилася позивачу матірю, що підтверджується копією Свідоцтва про народження Серії АВ № 498932. Крім того, 11.07.2015 року помер син позивача [PERSON], про що 05.08.2015 року складено відповідний актовий запис № 13 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції. Після смерті [PERSON] та [PERSON] відкрилася спадщина, яка складається з належних спадкодавцям за життя часток у праві спільної сумісної власності на квартиру № № 96 в будинку № 44 по вул. Ген. Петрова у м. Одесі. Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно з ч. 1 ст. 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу, тобто спадкоємці за законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. 19.08.2015 року позивач звернулася до Сьомої одеської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON] та [PERSON] Інших спадкоємців немає. Постановою від 11.12.2015 року державний нотаріус Сьомої одеської державної нотаріальної контори [PERSON] відмовила [PERSON] у видачі свідоцтв про право власності на спадщину за законом, оскільки частка померлих у праві спільної сумісної власності не визначена, а договір купівлі-продажу № Н/95-0045 від 14.04.1995 року не відповідає вимогам законодавства, які діяли на час реєстрації договору. Відповідно до ч. 1 ст. 1226 ЦК частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. У разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину спадкоємці учасника спільної сумісної власності мають право звернутися з позовом про визначення частки майна, належної померлому на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ч. 2 ст. 370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Аналогічні положення передбачені у ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності. Таким чином, суд при визначенні часток [PERSON] та [PERSON] у праві спільної сумісної власності за аналогією застосовує зазначені положення закону. З огляду на відсутність домовленості щодо розміру їхніх часток у праві спільної сумісної власності, відсутність рішення суду із цього приводу, суд дійшов висновку, що частка кожного зі співвласників у праві спільної сумісної власності на квартиру становить по 1/3. Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визначення часток та визнання права власності в порядку спадкування за законом є законними, обґрунтованими та мають бути задоволені.

Outcome: approved