Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-12 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою до відповідача про визнання останнього таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою [ADDRESS]. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що вона є власником вказаного житлового будинку на підставі договору купівлі-продажу. Відповідач є її колишнім чоловіком, з яким вони розлучились. У зв»язку з цим відповідач виїхав з будинку, вивез усі свої речі до помешкання свого брата і з листопада 2011 року мешкає в [ADDRESS], участі в утриманні будинку за адресою [ADDRESS], а саме сплаті комунальних послуг, не бере. Більше ніж рік відповідач не мешкає в її будинку, але добровільно виписуватися з квартири не бажає. На підставі ст..405 ЦК України просить визнати [PERSON]. таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги в повному обсязі і суду пояснила, що вказаний будинок за адресою [ADDRESS] був куплений в період шлюбу з відповідачем в 2002 році. В листопаді 2011 року шлюб було розірвано і відповідач переїхав мешкати до свого брата за адресою [ADDRESS], забравши всі свої речі. Незважаючи на те, що відповідач, вже більше року, не мешкає у будинку [ADDRESS] і його речі в ньому відсутні, останній періодично приходить до будинку як хозяїн і бере речі, які йому не належать, що створює для неї певні незручності. На питання суду пояснила, що крім витрат за електроенергію, інші комунальні послуги, за адресою [ADDRESS] не надаються. На підставі ст..405 ЦК України просить визнати відповідача втративши право користування житловим будинком. Відповідач в судове засідання не з»явився. Про час і місце розгляду справи був належним чином повідомлений. Відповідно до ч.1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлений ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Позивач не заперечував проти такого вирішення справи. Суд, відповідно до ст. 224 ЦПК України дійшов до висновку про можливість ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов задоволенню не підлягає виходячи з наступного. Судом встановлено наступне. З пояснень позивача, копії паспорта останньої (а.с.3) та копії рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 10 листопада 2011 року, яке набрало чинності 22.11.2011 року (а.с.4) встановлено, що позивач та відповідач по справі знаходились в шлюбних відносинах з 18 червня 1994 року по 22.11.2011 року. З договору купівлі-продажу жилого будинку від 22.02.2002 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Добропільської державної нотаріальної контори (а.с.5) вбачається, що 22 лютого 2002 року був укладений договір купівлі-продажу жилого будинку з надвірними побудовами та спорудами, що знаходиться у [ADDRESS]. Покупцем зазначеного жилого будинку значиться [PERSON]. З виписки домової книги Новоторецької сільської ради Добропільського району від 21.11.2013 року (а.с.7) вбачається, що [PERSON] та [PERSON] значаться зареєстрованими за адресою [ADDRESS] з 1998 року. З довідки Новоторецької сільської ради від 21.11.2013 року (а.с.6) та акту обстеження матеріально побутових умов від 21.11.2013 року (а.с.16) вбачається, що [PERSON], зареєстрований за адресою [ADDRESS], з жовтня місяця 2012 року, за вказаною адресою не проживає. Відповідно до ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Стаття 41 Конституції України гарантує право володіти і користуватися своєю власністю, а також вказує на те, що право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження його майна. Також згідно ч. 1 ст. 319 ЦК, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 368 ЦК України передбачено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. В судовому засіданні встановлено, що будинок [ADDRESS], був куплений в 2002 році, в період шлюбу позивача та відповідача, і оформлений на ім.»я [PERSON]. Стаття 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України передбачала, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Виходячи з наведеного суд приходить до висновку про те, що будинок [ADDRESS] є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON]. Будь-яких доказів, які б свідчили про те, що позивачка є одноособовою власницею вказаного будинку і право відповідача на частку у спільному майні припинено, в судовому засіданні, позивачкою, не надано. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Враховуючи те, що право власності є абсолютним правом, яке включає володіння, користування та розпорядження, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом. Тому, суд вважає, що вимоги позивача є не обґрунтованими, так як власник не може бути визнаний таким, що втратив право на користування своїм майном. Крім цього суд зазначає, що до спірних правовідносин не можна застосовувати ст.405 ЦК України, так як відповідач є власником вказаного будинку, а дана норма розповсюджується лише на членів сім»ї власника, які не є власниками цього житла, в яке вони були вселені.

Outcome: dismissed