Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-06 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку, в якій зазначає, що їй на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS] , а саме: 1/2 частка будинку належить на підставі свідоцтва про право власності від 20.04.2015 р. та 1/2 частка на підставі свідоцтва про право власності на спадщину за законом від 20.04.2015 р.. Позивач також зазначає, що у зазначеному будинку зареєстрований її онук [PERSON] , який не мешкає в даному будинку з 03.08.2015 р.. У зв`язку з тим, що відповідач залишається зареєстрованим у належному їй будинку, вона не має змоги оформити субсидію, оскільки для цього потрібно надати довідку про доходи інших осіб, які зареєстровані у житловому приміщенні. Також, позивач вказує, що місце фактичного перебування відповідача їй невідомо, а тому вона не може в позасудовому порядку вирішити питання зняття з місця реєстрації відповідача та не може звернутися до [PERSON] з проханням надати довідку про свої доходи. У зв`язку з чим, позивач просить суд позбавити [PERSON] , [INFO] , права користування житловим приміщенням - буд. [ADDRESS] , що є підставою для зняття з реєстрації місця проживання, судовий збір, сплачений нею за подання позовної заяви стягнути з відповідача, справу розглядати без її участі, не заперечує проти винесення заочного рішення. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, однак у позовній заяві просила розглядати справу без її участі, зазначила, що не заперечує проти винесення заочного рішення (а.с. 3-5). Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином, про що свідчать матеріали справи (а.с. 24-26), та відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України через оголошення на офіційному веб-сайті суду (а.с. 21, 31), причину неявки суду не повідомив, відзиву та заяви про розгляд справи за його відсутністю не подав, у зв`язку з чим, зі згоди позивача та на підставі ст.ст. 223 ч. 4, 280 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу у відсутності відповідача та постановити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Перевіривши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд знаходить позов таким, що підлягає задоволенню, оскільки у судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності від 20.04.2015 р. на 1/2 частку житлового будинку, посвідченим державним нотаріусом Тернівської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Надтокою З.В. та зареєстрований в реєстрі за № 720 (а.с. 8), свідоцтвом про право на спадщину за законом від 20.04.2015 р. на 1/2 частку житлового будинку, посвідченим державним нотаріусом Тернівської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Надтокою З.В. та зареєстрований в реєстрі за № 721 (а.с. 9) та свідоцтвом про право на спадщину за законом від 20.04.2015 р. на земельну ділянку, розташовану в [ADDRESS] , посвідченим державним нотаріусом Тернівської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Надтокою З.В. та зареєстрований в реєстрі за № 722 (а.с. 10). Згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Відповідно до довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні виданої відділом реєстрації місця проживання фізичних осіб виконавчого комітету Тернівської міської ради Дніпропетровської області від 16.06.2020 р., відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 11). Відповідно до акту про не проживання від 17.06.2020 р., виданого Квартальним комітетом № 25 м. Тернівка, Дніпропетровської області, відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , але фактично не мешкає з 03.08.2015 р.. За вказаною адресою з 2011 р. проживає власниця будинку [PERSON] , з 03.08.2015 р. проживає без онука (а.с. 12). Відповідно до ст. 64 Житлового кодексу УРСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. А тому, в розумінні вищевказаної статті, відповідач [PERSON] не є членом сім`ї позивача [PERSON] .. За ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. З огляду на викладене, позивач є власником спірного будинку та може здійснювати своє право на власний розсуд. На підставі ст. 150 Житлового кодексу УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з ст. 155 Житлового кодексу УРСР, жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено право користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР. Відповідно до правових позицій, викладених у п. 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», вбачається, що оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР). У зв`язку із цим, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Як встановлено в судовому засіданні, відповідач з 03.08.2015 р. в спірному будинку не мешкає, даний будинок належить позивачу на підставі свідоцтва про право власності від 20.04.2015 р. та свідоцтва про право на спадщину за законом від 20.04.2015 р., відповідач не є членом сім`ї позивача, а тому відповідач позбавлений права користуватися вказаним житловим приміщенням. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 346 ЦК України, право власності припиняється у разі припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі. Згідно з ч. 3 ст. 41, ч. 2 ст. 47 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до положень норм ст.ст. 16, 391, 386 ЦК України, власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. На підставі ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Крім того, у відповідності до статті 1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову. На підставі ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача, сплачений нею судовий збір у розмірі 840,80 грн..

Outcome: approved