Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-18 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловими приміщеннями в квартирі. Посилалася на те, що зареєстрована та проживає в квартирі №5, що по вул.Чехова, 25 м.Чернівці. Зазначена квартира знаходиться в будинку, який обслуговує ОСББ, не приватизована, наймачем даної квартири є позивач. Квартира №5, що по вул.Чехова, 25 м.Чернівці складається із трьох житлових кімнат, житловою площею 39,7 кв.м., а всього загальною площею 55,00 кв.м. На підставі рішення Виконавчого комітету Першотравневої районної у м.Чернівці ради№9.2 від 28.01.2009 року у звязку з наданням гуртожитку статусу житлового будинку на неї було відкрито особовий рахунок на дану квартиру. На даний час у квартирі, окрім неї, зареєстровані її діти [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Однак відповідачі у вказані квартирі не проживають понад шість місяців без поважних причин, а перебувають за кордоном та відмовляються повертатися проживати на Україну. Зокрема, відповідач [PERSON] народився в Мілдені у Німеччині, її діти не отримували паспорти громадян України. На даний час вона бажає приватизувати квартиру, однак не може цього зробити, оскільки відповідачі зареєстровані у вказаній квартирі та повинні: або приїхати до України, отримати паспорти громадян України, після чого надати їй дозвіл на приватизацію; або знятися з реєстраційного обліку у квартирі. Просила визнати [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] такими, що втратили право користування житловими приміщеннями квартири №5 будинку №25, що по вул.Чехова м.Чернівці у звязку з не проживанням в ній більше 6 місяців без поважних причин. Представники позивачів у судовому засіданні позов підтримали та підтвердили, викладені в ньому обставини. Просили позов задовольнити. Представник [PERSON] суду пояснив, що відповідач [PERSON] народився у Німеччині та зі свого народження там проживав. [PERSON] одразу після свого народження разом із матірю виїхала до Німеччини та до України не поверталась. Паспорти громадян України відповідачі не отримували. Відповідачі у судове засідання не з'явилися, хоча належним чином були повідомлені про день та місце слухання справи. Подали електронною поштою письмові заяви, в яких позов визнали, не заперечували проти його задоволення. Свідки [PERSON], [PERSON] суду показали, що відповідачі [PERSON], [PERSON] у кватирі №5 будинку №25, що по вул. Чехова м. Чернівці не проживають. Заслухавши пояснення представників позивача, покази свідків, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Так, судом встановлено, що 14.06.1993 року на імя [PERSON] було видано ордер на зайняття житлової площі в гуртожитку по вул.Чехова, 25 м.Чернівці, кімнати 5, 3 (а.с.8) Згідно ордеру склад сімї зазначено у кількості чотирьох осіб, у тому числі троє дітей [PERSON]: [PERSON], [PERSON], [PERSON] В подальшому, у звязку з наданням гуртожитку статусу житлового будинку рішенням Виконавчого комітету Першотравневої районної у м.Чернівці ради №9/2 від 28.01.2009 року на [PERSON], ТОВ «ЖКУ-21», шість осіб, було відкрито особовий рахунок (а.с.9). Також було змінено нумерацію квартир, квартирі позивача присвоєно номер №5 (а.с.7). Таким чином квартира №5, що по вул.Чехова, 25 м.Чернівці не перебуває у приватній власності, а відноситься до державного і громадського житлового фонду. При вирішенні даного спору суд керується нормами Житлового кодексу України, яким врегульовано спірні правовідносини. Так, згідно ст.61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер. Члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї (ст.64 Кодексу). За змістом до ст. 65 ЖК Української РСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Як було встановлено судом відповідачі [PERSON] та [PERSON] народилися відповідно 25.05.1994 року та 12.05.1996 року, що підтверджується копіями їх свідоцтв про народження (а.с.10-11). Отже, на момент видачі ордеру відповідачі не були членами сімї позивача та не набули права користування житловим приміщенням. Згідно з п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Як зазначає сама [PERSON] у поданій до суду заяві, в 1996 році вона перебувала за кордоном у Німеччині, де і народила [PERSON] Відповідачі проживають у Німеччині, паспорти громадян України не отримували. Зазначену обставину також у судовому засіданні підтвердив представник позивача. Згідно зі ст. 3, 11 ЦПК України, ст. 15, 20 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, який обирає на власний розсуд. Таким чином, у даному випадку суд повинен встановити факт порушення, невизнання або оспорення прав, свобод чи інтересів [PERSON] Разом із тим, судом не було встановлено факту порушення прав позивача відповідачами. Зокрема, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження тих обставин, що відповідачі взагалі проживали та були зареєстровані у вказаній квартирі. Так, відповідно до ст.6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов'язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Батьки або інші законні представники зобов'язані зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена органом реєстрації з одночасним зняттям з попереднього місця проживання. Як було встановлено судом з досліджених у судовому засіданні довідок адресно- довідкового бюро від 03.06.2016 року та довідки Управління державної міграційної служби в Чернівецькій області від 21.06.2016 року [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] зареєстрованими в [INFO] не значаться. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 107 ЖК Української РСР якщо із жилого приміщення вибув член сім'ї наймача, у разі його вибуття на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті, то він (вона) втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Системний аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави зробити висновок про те, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням лише у разі наявності у неї цього права. Разом із тим, як було встановлено судом, відповідачі у вказаній квартирі не проживали та у визначеному Законом порядку не набули право користування нею. За таких обставин суд вважає, що позов необґрунтований та задоволенню не підлягає з наступних підстав. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed