Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-22 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання за нею право користування жилим приміщенням - квартирою № 103 у будинку №190 по вул. Богомаза у м. Дніпропетровську. У підтвердження своїх позовних вимог посилається на те, що з 2003 року вона та [PERSON] почали проживати однією сімєю в квартирі [ADDRESS]. Спільними зусиллями проводили ремонт в вищезазначеній квартирі. За спільні кошти придбавали необхідні будівельні матеріали, оплачували послуги будівельників та ремонтні роботи. Під час сумісного проживання вона з [PERSON] були повязані спільним побутом, мали взаємні права та обовязки.05 липня 2013 року між нею та [PERSON], було укладено шлюб.Чоловік був вселений в квартиру [ADDRESS] на підставі ордеру на житлову площу №55 від 09 червня 2002 року. Вона разом з чоловіком на протязі дванадцяти років оплачували платежі по квартплаті та іншим комунальним послугам за всю площу квартири, вели з ним спільне господарство, займалися утриманням житла.19 січня 2015 року її чоловік помер, після його смерті вона продовжує проживати у [INFO], оплачувати комунальні послуги, оскільки іншого житла не має. У судовому засідання позивач та її представник позовні вимоги підтримали, просили суд їх задовольнити, надали суду пояснення аналогічні викладеним в змісті позову. Представник відповідача - Дніпропетровської міської ради - в судове засідання не зявився, про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином, про причини своєї неявки суду не повідомив. Тому суд вважає можливим зі згоди позивача та його представника провести заочний розгляд справ та постановити заочне рішення. Треті особи до судового засідання не зявилися, про час, дату та місце слухання справи повідомлені належним чином. Вислухавши пояснення позивача та його представника, свідків [PERSON], [PERSON], дослідивши докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлені вимоги позивача підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 09 липня 2002 року [PERSON], який помер 19 січня 2015 року, був виданий ордер на житлове приміщення квартиру [ADDRESS], у складі сімї з трьох осіб його, його дочки - [PERSON] та дружини [PERSON]. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 02.02.2006 року [PERSON] була визнана такою, що втратила право користування вищевказаною квартирою. Відповідно до відомостей КП «Жилсервіс-9» Дніпропетровської міської ради, житловий будинок № 190 по вул. Богомаза перебуває на балансі КП «Жилсервіс-9» Дніпропетровської міської ради з 01.09.2014 року. Вищевказаний будинок був переданий по акту приймання-передачі від КП «ЖЕП № 43», згідно рішення Дніпропетровської міської ради від 25.12.2013 року № 28/45. Як було встановлено в ході розгляду справи, а також підтверджено поясненням и свідків, позивач та покійний квартиронаймач з 2003 року мешкали у спірній квартирі, а 05 липня 2013 року уклали шлюб. Під час сумісного проживання вона з [PERSON] були повязані спільним побутом, мали взаємні права та обовязки. Згідно ст. 65 ЖК України наймач має право в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сімї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Особи, що вселились в жиле приміщення як члени сімї наймача, набувають рівного з іншими членами сімї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сімї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен зясувати, чи дотриманий порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сімї наймача, чи прописані вони в даному житловому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання і т.д. При цьому наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сімї наймача приміщення, або ж для відмови їй у цьому. У судовому засіданні встановлено, що спірна квартира була постійним місцем проживання позивача, за собою остання не зберігала користування іншим житлом, в тому числі і отриманим внаслідок приватизації державного житлового фонду, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; позивач вела спільне господарство з наймачем [PERSON], разом з чоловіком оплачували платежі по квартплаті та іншим комунальним послугам за всю площу квартири, вели з ним спільне господарство, займалися утриманням житла, що підтверджується відповідними квитанціями.Факт утримання квартири позивачем також підтверджений свідками. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є законними та обґрунтованими, виходячи з дійсних обставин справи, які були встановлені судом. Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд вважає за доцільне судові витрати віднести за рахунок позивача. На підставі викладеного і

Outcome: approved