Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-07 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою та просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою за адресою: [ADDRESS] . Позивач посилається на те, що вона є власником квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу нерухомості. Пояснила, що відповідач [PERSON] є її рідним сином. Позивач зазначила, що на даний час за адресою спірної житлової площі зареєстровано двоє осіб, а саме: позивач та відповідач. Пояснила, що за адресою спірного приміщення відповідач був зареєстрований приблизно в [INFO], після його народження, а в 1998 році відповідач разом зі своїм батьком [PERSON] виїхали за межі України на постійне місце проживання в Канаду, де мешкають і понині в м. Торонто. Позивач вказала, що востаннє відповідач відвідував спірну квартиру в 2011 році, з того часу та зокрема після досягнення ним повноліття він в належному позивачу житловому приміщенні не проживає за власним бажанням, не сплачує комунальні платежі, не бере участі в утриманні квартири, не отримує кореспонденції за даною адресою, особистих речей в квартирі не має. Також пояснила, що відповідач не заперечує проти зняття його з реєстраційного обліку за адресою належної позивачу квартири, проте не бажає заради цього приїздити в Україну. У зв`язку з наведеним вище, позивач звернулася до суду із вказаним позовом та просила його задовольнити. Ухвалою судді від 05.07.2018 відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. 16.10.2018 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що жодних заперечень щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову він не має, фактично проживає у місті Торонто, вимоги позивача про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою за адресою: [ADDRESS] , визнає повністю. Однак, ним не надано суду підтвердження направлення копії відзиву всім сторонам у справі. Ухвалою суду від 10.12.2018 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач в судове засідання не з`явилася, представник позивача подав клопотання про розгляд справи за відсутності позивача, в якому просив розглядати справу без участі позивача та її представника, позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи неодноразово повідомлявся належним чином, а матеріалах справи наявна його заява про розгляд справи у його відсутність. Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, приходить до наступного. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У разі порушення своїх прав власник, згідно зі статтею 391 ЦК України, має право, зокрема, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. При цьому положення статті 391 ЦК України підлягають застосуванню лише в тих випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору. Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом із ним, користуються жилим приміщенням нарівні з власником, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування приміщенням. Аналогічну норму містить також ст. 405 ЦК України. Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу нерухомості від 15.03.1996 зареєстрований на Київській універсальній біржі за № В1109/2547, [PERSON] є власником квартири за адресою: [ADDRESS] . Позивач звернулася до суду з позовом про визнання свого сина, [PERSON] [PERSON] , таким, що втратив право на користування квартирою. В матеріалах справи міститься Акт про не проживання особи за місцем реєстрації від 06.06.2018, складений майстром ЖЕД 903 та мешканцями будинку, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , та затверджений печаткою Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» житлово-експлуатаційна дільниця № 903, яким підтверджується, що [PERSON] з 2011 року не проживає за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до відповіді від 28.06.2018 № 219АЗ/125/5518 Солом`янського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві повідомлено, що згідно бази даних ІІПС «АРМОР» Солом`янського управління поліції ГУНП у м. Києві в період з 01.01.2011 по теперішній час [PERSON] із заявами, повідомленнями або скаргами про перешкоджання йому у проживанні в квартирі [ADDRESS] , до Солом`янського управління поліції ГУНП у м. Києві не звертався. За правилами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України власник має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який враховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Відповідно до ч. ч.1 та 2 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до п. 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). З урахуванням зазначеного, суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК України. Оскільки, інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом. За умовами ч.3 ст. 12, ч.1 ст. 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, системний аналіз положень чинного законодавства України, приходить до висновку про задоволення позовних вимог, а саме: щодо визнання [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS] .

Outcome: approved