Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-12 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом , в якому просить стягнути з відповідача грошові кошти у розмірі 244 070,10 грн. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що у 2007 році позивач та її чоловік третя особа по справі [PERSON] перебуваючи у зареєстрованому шлюбі , придбали автомобіль [NUMBER] , заплативши відповідачу , власнику автомобіля кошти у розмірі 18 000,00 дол. СА , про що свідчить розписка . [PERSON] домовився з [PERSON] про оформлення придбаного автомобіля . Весь час , майже 10 років позивач вважала , що автомобіль є спільною власністю подружжя , вони користувалися ним, витрачали спільні кошти на його обслуговування , ремонт , страховку. 12.01.2017 року [PERSON] подав позов до суду про розірвання шлюбу з позивачем. Готуючи документи для поділу майна , позивачем здійснено запит до єдиного державного реєстру МВСУ, згідно відповіді автомобіль не зареєстровано за [PERSON] і не є спільною власністю. Після розмови з [PERSON] під час підготовки документів про розірвання шлюбу та поділ майна , позивач знайшла розписку відповідача і дізналася , що незважаючи на вимоги закону, [PERSON] та [PERSON] оформили факт передачі коштів у якості сплати вартості транспортного засобу лише розпискою . Таким чином, ухилившись від укладання договору купівлі- продажу автомобіля відповідач безпідставно отримав спільні кошти позивача та третьої особи [PERSON] у якості сплати вартості транспортного засобу. З огляду на вищезазначене вважає, що її права підлягають поновленню , шляхом стягнення на її користь частини спільних коштів (1/2),які були передані відповідачу чоловіком позивача - [PERSON] (що підтверджується розпискою відповідача ), а саме: 18000/2=9000 дол. США , що на час подачі позову за офіційним курсом , встановленим НБУ складає : 9000х27,1189=244070 грн. 10 коп. У судовому засіданні представники позивача [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги підтримали, просили задовольнити. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позов не визнав , пояснив, що відносно купівлі- продажу автомобіля складено розписку , але угода не відбулася. Довіреність з правом продажу автомобіля він надав приблизно через 2-3 тижні. Ініціатором продажу був [PERSON] ,який 10 років користувався автомобілем за генеральною довіреністю. Коли угода не відбулася відповідач не вимагав у [PERSON] повернення розписки. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував , посилаючись на необгрунтованість позовних вимог .Вважає, що договору купівлі- продажу не було ,тому розділити кошти які не отримувалися неможливо. Представник третьої особи [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на те, що позов є необгрунтованим , так як розписка не встановлює факт передачі грошових коштів. Суд, вислухавши пояснення учасників справи , допитавши свідка, перевіривши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають . Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 26 вересня 2007 року відповідач [PERSON] надав письмову розписку, відповідно до якої він продав автомобіль марки Фольцваген Пасат 2002 року випуску, д. н. [NUMBER] третій особі [PERSON] за 18 000 дол. США . Відповідно до свідоцтва про шлюб виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції 19 січня 2017 року , між позивачем [PERSON] та третьою особою [PERSON] 11 жовтня 2003 року укладено шлюб. Згідно довідки Регіонального сервісного центру в Харківській області Міністерства внутрішніх справ України від 17.05.2017 року , автомобіль Фольцваген Пасат ,2002 року випуску, д.н [NUMBER] у 2004 році був зареєстрований за відповідачем [PERSON] Підстави припинення права власності, в тому числі і відчуження власником свого майна, передбачені ст.346 ЦК України. Відповідно до ч.3 ст.347 ЦК України, у разі відмови від права власності на майно, право на яке підлягає державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту внесення за заявою власника відповідного запису до державного реєстру. Як вбачається з довідки Регіонального сервісного центру в Харківській області Міністерства внутрішніх справ України від 20.09.2017 року , автомобіль Фольцваген Пасат ,2002 року випуску , 20.04.2017 року перереєстрований на ім,я [PERSON] , [INFO] , в ТСЦ №6341 РСЦ МВС в Харківській області , на підставі договору купівлі- продажу №4292/17/000694 від 20.04.2017 року , виданого в ТФ «Полюс» ПП , згідно якого сума автомобіля складає 45000 грн. На транспортний засіб закріплені номерні знаки [NUMBER] та оформлено свідоцтво про реєстрацію [NUMBER]. Розписка про продаж автомобіля Фольцваген Пасат ,2002 року випуску, д.н [NUMBER] не можна вважати договором купівлі-продажу , оскільки в судовому засіданні не встановлено будь-яких об'єктивних причин, що ускладнювали чи робили б неможливим укладення між сторонами такого договору до звернення позивача до суду з даним позовом та перереєстрації права власності на автомобіль в органах ДАІ. Ця розписка не може підміняти письмового договору купівлі-продажу, оскільки не містить ознак такого договору. Відповідно до пункту 1 вищевказаних Правил встановлюється єдиний на території України порядок державної реєстрації та обліку автомобілів. Розділом «Державна реєстрація транспортних засобів» визначено документи, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів. При цьому, відповідно до ч.2 п.8 Порядку, документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, є зокрема, - договори та угоди, укладені на товарних біржах на зареєстрованих у Департаменті Державтоінспекції бланках, договори купівлі-продажу транспортних засобів, оформлені в Державтоінспекції, інші засвідчені в установленому порядку документи, що встановлюють право власності на транспортні засоби. У пункті 2 Правил вказано, що вони є обов'язковими для всіх юридичних та фізичних осіб, які є власниками транспортних засобів. Такі вимоги є суттєвими умовами при укладені договору купівлі-продажу автомобіля і їх недотримання не дає підстав вважати, що такий правочин відбувся. Сама по собі наявність розписки, не підтверджує перехід права власності на автомобіль від відповідача до третьої особи , оскільки законодавством визначено виключний перелік документів, які підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, а тому вказані документи, без дотримання обов'язкового порядку щодо відчуження транспортного засобу відповідно до статті 58 ЦПК України не можуть вважатись належними доказами, так як суперечать вимогам чинного законодавства, яке встановлює особливий порядок укладання договорів щодо транспортних засобів. Таким чином, розписка 26 вересня 2007 року не свідчить про укладення між [PERSON] та [PERSON] договору купівлі-продажу автомобілю марки Фольцваген Пасат ,2002 року випуску, д.н [NUMBER], що не потягло настання правового наслідку у вигляді переходу права власності на спірний автомобіль та не підтверджує факт передання грошових коштів [PERSON] на користь [PERSON] . Згідно ч.1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. У постанові Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року у справі №6-122цс14, яка є обов'язковою у відповідності до ст. 360-7 ЦПК України, зазначено, що норма ст. 1212 ЦК України застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що не був присутнім при передачі грошових коштів, йому це відомо зі слів позивача та третьої особи. Транспортним засобом керувала позивач, а про реєстрацію автомобіля йому не відомо. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] зазначив, що ніяких коштів він [PERSON] не передавав , розрахунку не було. З відповідачем він знайомий давно , разом працюють . [PERSON] передав [PERSON] свій склад , а останній свідку свій автомобіль Фольцваген. Автомобіль передавався на підставі нотаріальної довіреності , до розписки була усна домовленість . Грошових коштів за користування автомобілем відповідачу він не надавав. Як вбачається з копії довіреності від 26.09.2007 року відповідач [PERSON] уповноважив [PERSON] управляти та розпоряджатися належним йому автомобілем [NUMBER] , довіреність надана з правом продажу. 04 грудня 2017 року позивачем на адресу відповідача направлена вимога про повернення ? частини коштів ,які були йому передані третьою особою . Виходячи з вищевикладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам у їх сукупності, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову. Питання про судові витрати суд вирішує відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України . На підставі викладеного,

Outcome: dismissed