Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-04 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою, до ФОП [PERSON] про поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу, мотивуючи свої вимоги тим, що з 09.02.2011 року позивач була прийнята на посаду менеджера-дизайнера до ФОП [PERSON] салону-магазину «[INFO]» за Наказом №14/ОК від 09.02.2011 року. 05.02.2013 року позивач була звільнена із займаної посади Наказом №01/ОК від 05.02.2013 року на підставі п.3 ст.40 КЗпП України. Вказане звільнення позивач вважає незаконним, безпідставним та таким, що грубо порушує чинне законодавство, оскільки відповідачем було порушено порядок накладення адміністративного стягнення, так як з наказом про звільнення її ніхто не знайомив та позивачу наказ не видавався. При звільнені позивача роботодавець не вказав конкретні факти стосовно невиконання обов'язків позивачем, не зазначено коли саме вони мали місце, які проступки вчинив працівник після застосування до нього дисциплінарного стягнення. На час звільнення, попередніх дисциплінарних стягнень у позивача не було. Також у своїй позовній заяві позивач зазначає, що внаслідок вказаних дій з боку позивача їй була нанесена моральна шкода, оскільки відповідач позбавив її права на працю, що виразилось у втраті душевного спокою, постійно перебуває у роздратованому стані. Представник позивача в судове засідання не з'явився, надав до суду заяву з проханням справу розглянути у його відсутність, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явився, належним про дату та місце судового засідання повідомлявся, про причини неявки суд не повідомив. В судовому засіданні 03.07.2013 року представник відповідача суду пояснив, що доводи позивача є надуманими, безпідставними, не ґрунтуються на вимогах законодавства та дійсних обставинах справи, а тому не підлягають задоволенню. Вважає, що звільнення позивача проведено у відповідності до норм чинного законодавства, аа тому у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити. В процесі розгляду справи судом, представник відповідача відмовився від своїх попередніх пояснень щодо звільнення позивача, та заявив суду, що позивач не був працевлаштований а тільки проходив стажування на протязі двох років, за що отримував грошові кошти особисто від відповідача не як заробітну платню, а як допомогу на існування. В подальшому, представник відповідача взагалі пояснив суду, що позивач навіть стажування не проходила а навпаки приходила до салону продажу меблів - дивитись на меблі з 10 ранку до 18 год. кожного дня на протязі двох років Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовна заява [PERSON] до ФОП [PERSON] про поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Судом в судовому засіданні встановлено, що згідно копії трудової книжки серії [NUMBER] від 01.03.2009 року, 09.02.2011 року позивач була прийнята на посаду менеджера-дизайнера до ФОП [PERSON] за Наказом №14/ОК від 09.02.2011 року. 05.02.2013 року позивач була звільнена із займаної посади Наказом №01/ОК від 05.02.2013 року на підставі п.3 ст.40 КЗпП України. Відповідно до п.3 ч.1 ст.40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного суду України № 19 від 06.11.1992 року, передбаченими п.3 ст.40 КЗпП підставами, працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. У таких випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або зняті достроково (ст. 151 КЗпП), і ті громадські стягнення, які застосовані до працівника за порушення трудової дисципліни у відповідності до положення або статуту, що визначає діяльність громадської організації, і з дня накладення яких до видання наказу про звільнення минулого не більше одного року. Відповідно до ст. 147 КЗпП, за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Більше того, доповідні, акти, накази, на підставі яких проводилось звільнення позивача, відсутні. У зв'язку із зазначеним, суд приходить до висновку, що дисциплінарні стягнення, які застосовувались до [PERSON] до винесення наказу про звільнення її з посади від 05.02.2013 року, на момент її звільнення не мали юридичної сили в розумінні приписів ст. 151 КЗпП України, що дає підстави вважати, що [PERSON] є такою що не мала дисциплінарного стягнення. Отже з вищевикладеного вбачається, що позивача звільнено з порушенням ст.47 КЗпП України. Приймаючи до уваги те що, необхідною умовою звільнення працівника у зв'язку з систематичним невиконання ним без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку є наявність дисциплінарного або громадського стягнення, яке, як було встановлено в ході судового розгляду, до [PERSON] не застосовувалось, суд доходить висновку про те, що позивача було звільнено без законних на те підстав. В свою чергу, згідно ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. З огляду на положення діючого законодавства, суд у разі незаконного звільнення або переведення на іншу роботу особи поновлює дану особу на попередній роботі (посаді), та не може зобов'язувати відповідача переводити дану особу на іншу посаду. Таким чином, позивача було звільнено з порушенням встановленого законодавством порядку, вимога про поновлення на роботі та стягнення заробітної платні за час вимушеного прогулу підлягає задоволенню. Разом з тим суд враховує що позивач у цивільному позову зазначив що отримував заробітну платню у розмірі 1600 грн. на місяць, але документів підтверджуючих це до суду не надав, разом з тим відповідачем на ухвалу суду також не було надано жодного документу щодо спростування або підтвердження цих відомостей. У судовому засіданні представник відповідача під запис підтвердив що [PERSON] сплачував зазначену суму [PERSON] з власних коштів, але потім заявив що це його припущення. У зв'язку з чим суд, нараховує до стягнення з відповідача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу виходячи із положень Закону України № 1646-VI від 20.10.2009 року «Про встановлення прожиткового мінімуму та мінімальної заробітної платні», а саме: з 05.02.2013 по 30.11.2013 у розмірі 1147,00 грн., з 01.12.2013 по 31.12.2013 у розмірі 1218,00 грн., з 01.01.2014 по 05.03.2014 у розмірі 1218,00 грн., у загальному розмірі 15 124,00 грн. (п'ятнадцять тисяч сто двадцять чотири гривні 00 коп.). Стосовно позовної вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 7000, 00 грн., суд вважає за необхідне зазначити наступне. У відповідності до ст.237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Внаслідок незаконного звільнення, що було встановлено в судовому засіданні, позивачу було завдано також моральну шкоду, так як порушення її законних прав призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від неї додаткових зусиль для організації свого життя, так як вона вимушена звертатись в різні інстанції з метою відновлення свого порушеного права, що негативно позначається на способі її життя, вона змушена була витратити багато часу на підготовку матеріалів позовної заяви, не мав змоги влаштуватися на роботу, нести додаткові витрати, що вплинуло на його настрій та самопочуття. Разом з тим, заявлений позивачем розмір компенсації завданої моральної шкоди, суд вважає завищеним і виходить із засад розумності, виваженості та справедливості, оскільки значних вимушених змін в його життєвих і виробничих стосунках не наступило. Тому, компенсацію моральної шкоди в сумі 1000 грн. 00 коп. суд вважає достатньою для відновлення його нормальних життєвих зв'язків та організації свого життя. Відповідно до вимог «Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників», затвердженої спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерству захисту населення № 58 від 29.07.93р.у разі незаконного звільнення та поновлення на попередньої роботі в трудовій книжці зазначається, що запис є недійсним. Враховуючи зазначене, суд вважає, що вимоги позивача щодо анулювання запису в трудовій книжці щодо його звільнення на підставі п.3 ст. 40 КЗпП України підлягає частковому задоволенню. До трудової книжки необхідно внести виправлення щодо визнання запису № 6 від 05.02.2013р. недійсним. Відтак, виходячи з вищевикладеного, на думку суду, відповідач, заперечуючи проти позову, не довів суду правомірність прийнятого ним оскаржуваного позивачем наказу у зв'язку з виявленням невиконання [PERSON] без поважних причин покладених на неї трудових та службових обов'язків згідно п. 3 ст. 40 КЗпП України. За таких обставин, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, на підставі наданих сторонами доказів, з урахуванням встановлених у судовому засіданні фактів, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню в частині скасування наказу від 05.02.2013 року № 01-ОК «Про звільнення з посади [PERSON]», відновлення [PERSON] на посаді менеджера-дизайнера «ФОП [PERSON]» з 05.02.2013 року, стягнення з «ФОП [PERSON]» на користь [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди, внесення виправлення до трудової книжки [PERSON] шляхом визнання запису № 6 від 05.02.2013р. недійсним. В іншій частині позовних вимог слід відмовити. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір у сумі 214 грн. 60 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial