Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-19 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою до Павлоградської міської ради в якій просила суд визнати за нею право власності на домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначила, що з 1970 року вона проживала у будинку № [ADDRESS]. Будинок належав на праві власності [PERSON]. [INFO] [PERSON] помер. Спадкоємців у нього не залишилося, тому вона відкрито, добросовісно користується будинком більше 10 років, несе витрати по його утриманню, робила ремонт сплачувала надані послуги. На даний час їй необхідно оформити право власності на даний будинок, вважає що за нею може бути визнано право власності на будинок за набувальною давністю. В судовому засіданні позивач підтримала заявлені позовні вимоги, пояснила суду що власник будинку [PERSON] був дядьком її матері. За життя він зніс старий будинок та збудував новий. Право власності на новий будинок не оформив. Спадкоємців у [PERSON] не було. Вона проживала у цьому будинку з народження і після його смерті продовжує проживати та користуватися ним. Представник відповідача Павлоградської міської ради в судове засідання не з'явилася надала суду заявe про розгляд справи без її участі та заперечення на позов, відповідно до змісту яких просила відмовити у задоволенні позову, оскільки спірний житловий будинок є самочинним будівництвом. Вислухавши позивача, з'ясувавши обставини справи, та перевіривши їх письмовими доказами, суд доходить висновку що позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на таки підстави. Як встановлено у судовому засіданні [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS], що підтверджується довідкою Виконавчого комітету Павлоградської міської ради (а.с. 4) Відповідно до довідки КП Павлоградське МБТІ від 29.05.2015 року право власності на будинок 1916 року будівництва по [ADDRESS] було зареєстровано за [PERSON] станом на 16.12.1960 року на підставі свідоцтва про право власності виданого 15.12.1960 року Павлоградським міськкомунгоспом. Під час проведення інвентаризації було встановлено, що будинок 1916 року будівництва та належні до нього господарські будівлі та споруди було повністю знесені. На земельній ділянці за життя [PERSON] у 1978 році ним збудовано житловий будинок та господарські будівлі і споруди, право власності на які - не оформлено. ( а.с. 6) Згідно із відповіддю Першої Павлоградської державної нотаріальної контори від 23.12.2015 року, після померлого [PERSON] спадкової справи не заведено. З заявами про прийняття спадщини чи про відмову від прийняття спадщини до Першої Павлоградської державної нотаріальної контори станом на 23.12.2015 року ніхто не звертався. (а.с. 17) Приймаючи рішення по суті заявлених позовних вимог суд керується положеннями ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Частиною 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Як вбачається з матеріалів справи, а саме довідки КП Павлоградське МБТІ, житловий будинок № [ADDRESS] є самочинним будівництвом. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 376 ЦК України, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнано за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже забудоване нерухоме майно. Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності цим Кодексом, положення ЦК застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Тому правила статті 376 ЦК про наслідки самочинного будівництва застосовуються і до об'єктів, побудованих до набрання чинності ЦК та Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності». Згідно із п. 10 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних від 07 лютого 2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», положення статті 376 ЦК право власності за набувальною давністю на об'єкт самочинного будівництва не може бути визнано судом, оскільки цією нормою передбачено особливий порядок набуття права власності на нерухоме майно, що збудоване або будується на земельній ділянці, не відведеній для даної мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Пункт 15 вказаної вище постанови передбачає, що до завершення будівництва (створення) майна, а якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, то до моменту прийняття його до експлуатації, або якщо право власності на таке нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, то до моменту державної реєстрації право власності на новостворене майно та об'єкт незавершеного будівництва не виникає (стаття 331 ЦК). У зв'язку із цим до виникнення права власності на таке майно право власності існує лише на матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення) майна. Отже, законом не передбачено можливість визнання права власності на новостворене майно та об'єкт незавершеного будівництва в судовому порядку, якщо право власності на таке майно не було зареєстроване раніше в установленому законодавством порядку. Враховуючи встановлені обставини справи суд вважає що позовні вимоги не підлягають задоволенню у зв'язку з необґрунтованістю та безпідставністю. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed