Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-31 00:00:00

Позивач звернулася до суду з даним позовом, мотивуючи заявлені вимоги тим, що [INFO] помела її баба [PERSON], спадкоємцем якої була її мати [PERSON]. [INFO] померла її мати [PERSON]. Після її смерті відкрилась спадщина, спадковим майном є, зокрема, житловий будинок під номером [ADDRESS]. Вона, будучи єдиним спадкоємцем померлої за заповітом, спадщину прийняла. Оформити спадкові права на житловий будинок не має змоги, оскільки померла не мала правовстановлюючого документу на нього. Просила визнати за нею в порядку спадкування право власності на житловий будинок під номером [ADDRESS]. В судове засідання позивач не з'явилася, подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності. В заяві зазначила, що позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Представник відповідача Потіцької сільської ради Миронівського району Київської області в судове засідання не з'явився. В надісланій до суду заяві сільський голова Музичка Л.А. просила слухати справу у відсутності представника сільської ради, вказала, що позовні вимоги визнає. Суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів. На підставі ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, на яких ґрунтується позовна вимога, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, зважаючи на наступне. У судовому засіданні встановлено, що [INFO] померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], виданим 06 січня 2003 року Потіцькою сільською радою Миронівського району Київської області, актовий запис № 3. Спадковим майном після смерті [PERSON] був, у тому числі, житловий будинок, розташований по [ADDRESS]. За правилами ч. 1 ст. 524 Цивільного кодексу УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Відповідно до ч. 1 ст. 529 Цивільного кодексу УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Згідно з свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданим 16 лютого 1976 року Миронівським районним відділом ЗАГС, актовий запис № 59, [INFO] народилася [PERSON], матір'ю якої була [PERSON]. Згідно з ст. 548 Цивільного кодексу УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. У встановлений ст. 549 Цивільного кодексу УРСР шестимісячний строк [PERSON] через свого довірителя звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини та прийняла її. [INFO] померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], виданим 21 січня 2011 року Полівською сільською радою Миронівського району Київської області. Частиною 1 ст. 328 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Однією з таких підстав є спадкування майна за заповітом. Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 Цивільного кодексу України). Згідно з частиною 1 статті 1297 Цивільного кодексу України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Дане зобов'язання встановлено законодавством у зв'язку з тим, що право власності на спадкове нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 Цивільного кодексу України). Спадщина відкривається внаслідок смерті особи. Часом відкриття спадщини є день смерті особи (ст. 1220 Цивільного кодексу України). Статтею 1223 Цивільного кодексу України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. На випадок своєї смерті [PERSON] 08 серпня 2003 року склала заповіт, посвідчений секретарем Полівської сільської ради Миронівського району Київської області Бондаренко О.О., який зареєстрований в реєстрі під номером 67. Згідно зазначеного заповіту, [PERSON] на випадок своєї смерті зробила таке заповітне розпорядження: «Все моє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося і взагалі все те, що буде належати мені на день смерті і на що я за законом матиму право, заповідаю [PERSON]». Таким чином, судом встановлено, що позивач є спадкоємцем [PERSON] за заповітом. 22 квітня 2011 року, тобто у встановлений статтею 1270 Цивільного кодексу України шестимісячний строк після смерті [PERSON], позивач звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини. 06 вересня 2011 року позивачу видано свідоцтва про право на спадщину за заповітом на належну померлій [PERSON] земельну ділянку. Спадковим майном є також житловий будинок під номером [ADDRESS], на якій був розташований будинок, перейменована на [ADDRESS] згідно рішення 2 сесії VІІ скликання Поіцької сільської ради Миронівського району Київської області. У матеріалах спадкової справи міститься повідомлення нотаріуса від 23 листопада 2016 року № 1410/02-14, за змістом якого перешкодою у вчиненні нотаріальних дій, що полягають у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок під номером [ADDRESS] є відсутність документів, що підтверджують право власності спадкодавця на житловий будинок. Вказані обставини підтверджуються матеріалами спадкової справи [PERSON] № 142/2011. Житловий будинок був побудований у 1956 році. Вказана обставина підтверджується технічним паспортом, який виготовлено 02 грудня 2016 року ФОП [PERSON], у якому не відображено, що будинок відноситься до категорії самовільних, має ознаки перепланування, перебудови чи реконструкції. Будинок, з приводу якого заявлено позов, не відноситься до категорії самовільно збудованих з наступних підстав. Господарсько-побутові будівлі та споруди у домоволодіннях, які належать громадянам, що збудовані до ухвалення Указу Президії Верховної Ради УССР від 22.01.1979 року «Про боротьбу з самовільним будівництвом господарсько-побутових будівель» і при їх технічній інвентаризації не відображені в матеріалах інвентаризації як самовільні - не відносяться до категорії самовільних. При вирішенні цього спору суд керується законодавством, яке регулювало виникнення у спадкодавця права на житловий будинок, зокрема, положеннями Закону СРСР «Про власність в СРСР» від 1990 року, Законом України «Про власність» від 1991 року, вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26. Згідно з ст. 3 Закону СРСР «Про власність в СРСР» у власності можуть бути земля, будівлі, споруди та інше майно. Статтею 7 Закону СРСР «Про власність в СРСР» встановлено, що у власності громадян можуть бути жилі будинки. Статтю 6 Закону СРСР «Про власність в СРСР» передбачено, що власність громадян створюється і примножується за рахунок інших трудових доходів. Для ведення селянського й особистого підсобного господарства, будівництва та обслуговування жилих будинків і задоволення інших потреб, передбачених законом, громадянам надається земля в довічне успадковуване володіння. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про власність» у приватній власності громадян можуть знаходитись жилі будинки, збудовані на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради. Встановлено, що будинок під номером [ADDRESS] був побудований у 1956 році на земельній ділянці, призначеній для будівництва та обслуговування житлового будинку. Земельна ділянка перебувала у приватній власності спадкодавця [PERSON] Вказані обставини підтверджуються даними довідки виконкому Потіцької сільської ради Миронівського району Київської області № 02-33/518 від 12 грудня 2016 року. Відповідно до записів погосподарського обліку Потіцької сільської ради Миронівського району Київської області з 1977 до дня смерті [INFO] головою домогосподарства під номером [ADDRESS], була [PERSON]. Вказана обставина підтверджена даними довідки виконавчого комітету Потіцької сільської ради Миронівського району Київської області № 02-33/517 від 12 грудня 2016 року. Запис [PERSON] в книгах погосподарського обліку Потіцької сільської ради Миронівського району Київської області як голови двору підтверджує факт належності житлового будинку під номером під номером [ADDRESS] саме їй. Даним будинком померла [PERSON] володіла та користувалася на праві власності Після смерті [PERSON] в порядку спадкування за законом право на будинок набула [PERSON], яка не оформила спадкових прав на дане майно, після її смерті в порядку спадкування за заповітом право на будинок набула позивач. Нотаріусом перевірено та встановлено, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно у виді житлового будинку під номером [ADDRESS] не здійснена на час звернення позивача за оформленням спадкових прав. Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб. Таким чином суд під час розгляду цивільної справи повинен захищати порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси фізичних осіб. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Згідно зі ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права. Одним із способів захисту цивільного права є визнання судом цього права. За правилами статті 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є доведеними. Оскільки позивач, будучи спадкоємцем померлої [PERSON] за заповітом, має перешкоди у оформленні спадкових прав відповідно до вимог законодавства у зв'язку із відсутністю документа, що підтверджує її право власності на житловий будинок під номером [ADDRESS], порушене право підлягає захисту, питання визначення належності спадкового майна має вирішуватись у судовому порядку. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги позивача є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Враховуючи вищевикладене, на підставі ст. ст. 3, 6, 7 Закону СРСР «Про власність в СРСР», ст. 12 Закону України «Про власність», ст. ст. 524, 529, 548, 549 Цивільного кодексу УРСР, ст. ст. 16, 328, 1216 - 1218, 1222, 1223, 1233, 1268, 1270. 1297 Цивільного кодексу України,

Outcome: approved