Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-20 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON], третя особа Приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Хоменко Марини Олександрівни про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки недійсним. Посилалася на те, що їй на праві приватної власності належить земельна ділянка [NUMBER] для ведення садівництва, площею 0,0471 га в [ADDRESS]. Влітку 2013 року відповідач [PERSON], яка є її онукою, запропонувала їй скласти заповіт на її користь, в якому просила заповісти їй зазначену земельну ділянку. Оскільки між ними на той час існували приязні стосунки, а також враховуючи те, що [PERSON] пояснила їй, що земельна ділянка залишиться у її власності та перейде до відповідачки лише після її смерті, а тому позивач погодилась. Вони разом поїхали до нотаріальної контори, де позивач підписала якийсь документ, який саме вона не читала, оскільки не писемна, однак вважала, що це був заповіт. В подальшому, між ними стосунки погіршились і вона вирішила скасувати складений нею заповіт. Проте, після звернення до нотаріальної контори, її представнику повідомили, що нею у 2013 році було складено не заповіт, а укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки. Вважає зазначений договір таким, що вчинений під впливом обману та як наслідок підлягає визанню недійсним. При цьому вказувала на те, що будь-яких грошових коштів на виконання договору купівлі-продажу за земельну діялнку вона не отримувала, на момент посвідчення документу у нотаріуса у неї був відсутній правовстановлючий документ на землю, який зберігався у [PERSON] Просила, відповідно до ст.203, ст.215, ст.229, ст.230 Цивільного кодексу України, визнати договір купівлі-продажу земельної ділянки [NUMBER], площею 0,0471га в [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER], укладений між [PERSON] та [PERSON] з підстав введення її в оману. Також просила поновити її право власності на зазначену земельну ділянку. Позивач [PERSON], яка також була допитана судом у якості свідка, суду показала, що вона вважала, що укладає заповіт, будь-які грошові кошти від відповідача не отримувала. Просила позов задовольнити. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позов підтримав та підтвердив обставини, викладені в позовній заяві. Просив позов задовольнити. Представник позивача [PERSON] позов підтримав та суду пояснив, що позивач є неписемною особою, яка не вміє читати та має поганий зір. ЇЇ було введено в оману, оскільки вона вважала, що підписує заповіт. Відповідач [PERSON], яка також була допитана судом у якості свідка, суду показала, що між нею та бабусею було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, про що позивачу було відомо. Вона особисто у нотаріуса передала їй гроші за земельну ділянку. Після укладеного правочину земельна ділянка перейшла у її володіння, на даний час нею користується виключно вона. Просила відмовити з задоволенні позову. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнала. Пояснила, що мж сторонами в дійсності було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, про що позивачу було відомо. Просила відмовити в задоволенні позову. Третя особа приватний нотаріус Хоменко М.О. у судове засідання не з'явилась, хоча належним чином була повідомлена про час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомила. Свідок [PERSON] суду показав, що був присутній у нотаріуса під час укладення оспорюваного правочину та на прохання позивача та нотаріуса підписав оспорюваний правочин замість позивача у зв'язку з її не писемністю. В його присутності нотаріус зачитав позивачці текст оспорюваного правочин та роз'яснив його зміст, після чого [PERSON] були передані кошти у сумі біля 8000 гривень. Свідок [PERSON] суду показав, що відповідач є його донькою та не повідомивши нікого переоформила на себе дачу. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, покази свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов необґрунтований та задоволенню не підлягає з наступних підстав. Так, судом встановлено, що 10 липня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,0471 га, що знаходиться в [ADDRESS], ділянка [NUMBER], кадастровий номер [NUMBER] (а.с.55). Пунктами 4, 4.1 Договору сторони підтвердили, що продаж за домовленістю сторін вчинено за 8204 гривні, які повністю отримані продавцем від покупця до підписання цього договору. Сторони також підтвердили, що вони не припустилися помилки при укладенні цього договору та що договір не є фіктивним та укладається з наміром дійсно створити для себе правові наслідки. Своїм підписом продавець ідтверджує факт повного розрахунку за продану земельну ділянку і відсутність щодо покупця будь-яких претензій фінансового характеру. Крім того, у п.11 Договору сторони підтвердили, що цей договір відповідає дійсним намірам сторні, не є фіктивним, уявним, зловмисним, удаваним, та не є наслідком помилки, насильства, обману, тяжких обставин, зміст ст.229-ст.235 ЦК України сторонам нотаріусом роз'яснено. Відповідно до ст.655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Як вбачається з поданої до суду позовної заяви, позивач звернулася до суду з вимогою про визнання недійсним договору купівлі-продажу змельної ділянки від 10.07.2013 року на підставі ст.203, ст.215, ст.229, ст.230 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину. Істотне значення має обман щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням (стаття 229 Кодексу). Аналізуючи положення вказаної статті, суд зазначає, що для визнання правочину вчиненим під впливом обману необхідно встановити факт навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Таким чином, головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків. Основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору купівлі-продажу та з'ясування питання про те, чи було ведено позивача в оману щодо природи правочину. Як було встановлено судом, позивач, оспорюючи укладений правочин, посилалася на те, що вона є неписемною, а тому не могла прочитати його зміст, вважала, що посвідчує заповіт. При вирішенні даного спору, суд враховує роз'яснення надані в п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 09 листопада 2009 року № 9, відповідно до яких, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Як вбачається з дослідженогого договору купівлі-продажу земельної ділянки від 10.07.2013 року, у п.22 Договору наявка вказівка на те, що договір купівлі-продажу, у зв'язку з неписьменністю продавця [PERSON], на її прохання , у її присутності, після того як нотаріус прочитав їй договір вголос, а продавець [PERSON] підтведила, що зміст договору їй зрозумілий та відповідає її волі, підписав [PERSON]. За змістом ч.3 ст.45 Закону України «Про нотаріат» якщо фізична особа внаслідок фізичної вади або хвороби не може власноручно підписати документ, то за її дорученням у її присутності та в присутності нотаріуса цей документ може підписати інша особа. Про причини, з яких фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, не могла підписати документ, зазначається у посвідчувальному написі. Правочин за особу, яка не може підписати його, не може підписувати особа, на користь або за участю якої його посвідчено. Таким чином, у виключних випадках, коли в силу певних обставин, зокрема фізичних вад, до яких, на думку суду, в тому числі можна віднести випадки коли фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, є, наприклад, сліпою чи не писемною, внаслідок чого не може власноручно підписати документи, Законом дозволяється вчинення замість неї підпису іншою особою. Така особа повинна дієздатною та незацікавленою у вчиненні правочину. З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що правочин було посвідчено відповідно до вимог Закону, права позивачки при цьому жодним чином порушені не були. Щодо доводів позивача про те, що укладаючи оспорюваний правочин, вона вважала, що складає заповіт суд зазначає наступне: Так, згідно ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. За своєю юридичною природою заповіт є одностороннім правочином, у якому дії однієї особи породжують певні наслідки у майбутньому і не передбачають будь-якого зустрічного волевиявлення іншої особи. На відміну від заповіту договір купівлі-продажу є двосторонньою відплатною угодою, за наслідками вчинення якої настають певні правові наслідки одразу ж після укладення угоди. Також після укладення цього договору у продавця виникає обов'язок передати у власність покупця предмет договору, в той час як за заповітом у заповідача таких обов'язків не виникає. Отже, зазначені правочини є різними за своєю правовою природою, суб'єктним складом та правовими наслідками. З огляду на наведене, суд відхиляє доводи позивача та вважає їх неогрунтованими. З приводу твердження [PERSON] щодо навмисного введення її в оман,у суд зауважує, що наявність умислу в діях відповідача та сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману, тобто в даному випадку позивач. У силу вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно зі ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ст. 58 ЦПК України). Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Однак, усупереч наведених вимог Закону, суду не було надано будь-яких доказів щодо умисного введення відповідачем позивача в оману. Крім того, зазначені доводи позивача спростовуються показами свідка [PERSON], а також показами [PERSON], яка була допитана судом в якості свідка, які підтвердили факт укладення між сторонами саме договору купівлі-продажу, а також факт передачі грошових коштів позивачу [PERSON] Суд не приймає до уваги покази свідка [PERSON], який не був присутній під час укладення оспорюваного правочину та володіє інформацією, яка входить до предмету доказування по справі. Також суд відхиляє покази свідка [PERSON], оскільки вони об'єктивно спростовуються наведеними вище доводами. Суд приймає до уваги ту обставину, що після укладення договору купівлі-продажу земельна ділянка вибула із володіння та користування позивача, про що свідчила [PERSON], яка на даний час володіє та користується земельною ділянкою. Зазначена обставина представниками позивача під час судового розгляду не заперечувалася. Таким чином, проаналізувавши положення оспорюваного правочину, а також обставини його укладення, суд приходить до висновку, що при укладанні договору купівлі-продажу від 10.07.2013 року були дотримані та виконані всі необхідні умови, які визначенні чинним законодавством для даного виду договору, і, укладаючи оскаржуваний договір, сторони мали на меті укласти саме договір купівлі-продажу. Виходячи з вище викладеного, а також враховуючи те, що укладений між сторонами договір купівлі-продажу земельної ділянки від 10.07.2013 року не суперечить нормам цивільного законодавства, відповідає вільному волевиявленню та внутрішній волі учасників правочину, та спрямований на реальне настання правових наслідків, суд вважає, що відсутні передбачені ст.ст.203, 215, 230 ЦК України підстави для визнання вказаного правочину недійсним, а тому приходить до висновку, що позов [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки недійсним - необґрунтований та задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed