Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-14 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просила розірвати шлюб з відповідачем, зареєстрований у 2005 році, стягнути на її користь аліменти на утримання дітей - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] у розмірі у розмірі 2/5 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно до їх повноліття. Позивач до початку судового засідання подала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала. Представник позивача просив позовні вимоги задовольнити. Відповідач у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог в частині розлучення не заперечував, в частині позовних вимог про стягнення аліментів в розмірі 2/5 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно не визнав, не заперечував проти стягнення з нього 30% його доходу.. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані і підлягають частковому задоволенню. Судом встановлено, що сторони уклали шлюб 30 липня 2008 року, який зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Чернігівського міського управління юстиції, Україна, актовий запис № 1091. Від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Спільні подружні відносини подружжя припинило, спільне життя не склалося, сторони припинили шлюбні стосунки. Згідно із ч. 1 ст. 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. За приписом ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. У відповідності зі ст.180 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані утримувати своїх неповнолітніх дітей. Згідно із частиною 4 статті 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд за, наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Визнання відповідачем позову про розірвання шлюбу не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. За таких обставин суд вважає, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам сторін. За змістом ст. 18 Конвенції про права дитини, суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Стаття 27 Конвенції Про права дитини дає кожній дитині право на рівень життя, необхідній для її фізичного, розумового, духовного, морального та соціально розвитку. Батьки або інші особи які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Як зазначено у ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно зі ст.183 Сімейного Кодексу України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватись як аліменти на дитину, визначається судом. Враховуючи, що батьки повинні утримувати неповнолітніх дітей, що відповідач є працездатним, може надавати матеріальну допомогу, а також той факт, що позивач має рівні обов'язки щодо утримання дітей, суд вважає, за необхідне стягнути аліменти з відповідача на користь позивача на утримання їх неповнолітніхдітей в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку щомісяця, до досягнення ними повноліття. Згідно п.2 ч.3 ст.79 ЦПК України до судових витрат належать, зокрема, витрати на правову допомогу. Частиною 1 ст.56 ЦПК України передбачено, що «правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги». Відповідно до ст.1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20.12.2011 року №4191-VI встановлено, що «розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40% встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні». В матеріалах справи міститься документальне підтвердження розрахунку та понесених позивачем витрат на правову допомогу в розмірі 2300 грн, враховуючи, що позовні вимоги задовлені частково, а також в судовому засіданні представник позивача перебував 40 хвилин, суд вважає, що стягненню на користь позивача з відповідача підлягає судовий збір та витрати на правову допомогу 2039,75 грн. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача також на користь держави належить стягнути судові витрати в сумі 640 грн, оскільки при подачі позовної заяви позивач була звільнена від сплати судового збору зпа позовну вимогу про стягнення аліментів..

Outcome: partial