Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-10 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати угоду купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями, укладену між нею і відповідачем [PERSON], дійсною, такою, що відбулася, та визнати за нею право власності на житловий будинок (на плані позначено літ. А), загальною площею 33,4 кв. м., житловою площею 12,5 кв. м., з сіньми (літ. а), господарськими будівлями сараями (літ. Б, В), огорожею № 1, розташований на земельній ділянці площею 869 кв. м. по вул. Слави, № 15 в м. Балті Одеської області, який раніше на праві приватної власності належав відповідачу [PERSON], визнати угоду купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями, укладену між нею і відповідачем [PERSON], дійсною, такою, що відбулася, та визнати за нею право власності на житловий будинок (на плані позначено літ. А), загальною площею 49,3 кв. м., житловою площею 39,2 кв. м., з сіньми (літ. а), ганком (літ. а1), господарськими будівлями сараями (літ. Б, б, Д, Е), погребом з шиєю (літ. В, в), вбиральнею (літ. Г), погребом (літ. Е1), вимощенням І, огорожею № 2, розташований на земельній ділянці площею 400 кв. м. по вул. Слави, № 15а в м. Балті Одеської області, який раніше на праві приватної власності належав відповідачу [PERSON] стверджуючи, що 28.10.2016 року вона уклала з відповідачами угоди купівлі-продажу вище вказаних житлових будинків з господарськими будівлями, згідно яких сплатила відповідачам вартість будинків у сумі відповідно 15 тис. грн. та 75 тис. грн., про що складені відповідні розписки, а відповідачі передали позивачу правовстановлюючі документи, технічні паспорти на будинки, самі житлові будинки з господарськими будівлями, але, оформити у нотаріуса угоди позивач не змогла, оскільки відповідачі жодного разу не зявилися до нотаріуса і повідомили позивача, що робити цього не мають наміру. Вказані вище обставини позбавили позивача права володіти, користуватися, розпоряджатися придбаним нерухомим майном, з приводу чого вона змушена звернутися до суду з позовом, надала суду заяву, в якій свої заявлені вимоги підтримала в повному обсязі, просить розглянути справу без її участі. Відповідачі до судового засідання не зявилися, але надіслали на адресу суду заяви, в яких позов визнали в повному обсязі, підтвердили викладені в позові обставини, в тому числі і небажання зявитися до нотаріуса для оформлення договорів купівлі-продажу, просять справу розглянути за їх відсутності. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що відповідачу [PERSON] на праві приватної власності згідно договору дарування будинку від 10.02.2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Балтського районного нотаріального округу Одеської області [PERSON], реєстр № 288, належав житловий будинок з господарськими будівлями, розташований на земельній ділянці площею 869 кв. м. по вул. Слави, № 15 в м. Балті Одеської області, а відповідачу [PERSON] на праві приватної власності згідно договору дарування будинку від 13.11.2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Балтського районного нотаріального округу Одеської області [PERSON], реєстр № 3949, належав житловий будинок з господарськими будівлями, розташований на земельній ділянці площею 400 кв. м. по вул. Слави, № 15а в м. Балті Одеської області, що 28.10.2016 року сторони уклали між собою договори купівлі-продажу вище вказаних житлових будинків з господарськими будівлями, згідно яких відповідачі продали, а позивач придбала вище вказані житлові будинки з господарськими будівлями відповідно за 15 тис. грн. та 75 тис. грн., і по актах прийому-передачі від 28.10.2016 року відповідачі передали, а позивач прийняла житлові будинки з господарськими будівлями, що відповідно до розписки, складеної відповідачами, вони отримали від позивача вище вказані суми грошей і взяли на себе зобовязання оформити угоду належним чином у нотаріуса. Судом зясовано, що відповідно до ст. 657 ЦК України (із змінами, внесеними згідно із Законами № 1878-VI (1878-17) від 11.02.2010, № 2756-VI (2756-17) від 02.12.2010 договір купівлі-продажу житлового будинку або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває у податковій заставі. Що стосується визнання права власності на нерухоме майно, то згідно ч.3 ст. 334 ЦК України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Нині діючі та діючі на момент укладання договору купівлі-продажу між сторонами статті 334, 640, 657 ЦК України вимог щодо обовязкової державної реєстрації таких правочинів не містять та не повязують момент вчинення таких правочинів з державною реєстрацією. Відповідно до ст. 4 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», встановлена державна реєстрація саме речових прав на нерухоме майно, а не самих правочинів, з яких набувається це право, а ст.19 цього ж Закону договори та рішення суду зазначає лише як підставу для реєстрації прав, а не як обєкт державної реєстрації. В даному випадку не можна застосовувати положення ч.1 ст.210 ЦК України, так як вимоги державної реєстрації укладеного між сторонами договору купівлі-продажу законодавство України не передбачає, хоча раніше (до моменту укладення цього договору купівлі-продажу) таку вимогу містили положення ст.ст. 334, 557, 640 ЦК України, які повязували момент вчинення таких правочинів з державною реєстрацією, та про які йдеться мова в п. 13 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», однак ці положення є вже недіючі у звязку зі змінами, внесеними із Законами України № 1878-VІ (1878-17) від 11.02.2010 року, № 2756-VІ (2756-17) від 02.12.2010 року. Суд констатує, що вирішуючи спори про визнання правочинів дійсними, судам необхідно враховувати, що з 1 січня 2013 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» та інших законодавчих актів України», яким ч.3 ст.640 ЦК викладено в новій редакції, а саме: «договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення», і таким чином, до правочинів, укладених після 1 січня 2013 року абзац 3 п.13 ППВСУ №9 у прямому своєму розумінні не може бути застосований. Відповідно до ч.2 ст. 220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. В судовому засіданні встановлено, що неможливо посвідчити договір купівлі-продажу в нотаріальному порядку, оскільки відповідачі не зявляються до нотаріуса для посвідчення вище вказаних договорів, а відтак, втрачена можливість посвідчення вище вказаних договорів у нотаріуса, також встановлено, що інших підстав нікчемності правочинів в даному випадку немає. За таких обставин суд вважає за можливе застосувати до спірних правовідносин між сторонами вимог ч.2 ст.220 ЦК України, оскільки сторони домовилися щодо усіх істотних умов договорів, що підтверджується письмовими доказами, відбулося повне виконання умов договорів, тому суд може визнати дійсними договори купівлі-продажу, укладені між [PERSON] і [PERSON], [PERSON] і [PERSON]. Згідно ч.1 ст.120 ЗК України, у разі набуття права власності на житловий будинок, будівлю, або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці обєкти. До особи, яка набула право власності на житловий будинок, будівлю, або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Відповідно до ч.2 ст.377 ЦК України розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у звязку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці обєкти (крім багатоквартирних будинків). Таким чином, вище зазначені норми законів приводять суд до висновку про те, що земельні ділянки, на яких розташовані вище вказані житлові будинки з господарськими будівлями, повинні перебувати у власності відчужувача цих житлових будинків і лише в цьому випадку власник земельних ділянок зобовязана отримувати їх кадастровий номер, тобто позивач повинна була бути власником земельних ділянок, на яких розміщені будинки. Позивач власником земельних ділянок, на яких розташовані житлові будинки, не є, а тому, на думку суду, вона не повинна вживати заходів до отримання кадастрових номерів, що її право користування земельними ділянками переходить разом із правом власності на житлові будинки. На підставі викладеного,

Outcome: approved