Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-29 00:00:00

Позивач звернулася до суду з даним позовом та з врахуванням заяви про уточнення позовних вимог просить суд, в якому просить визнати недійсним та скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 414947, що виданий [PERSON] 04.06.2008 року і зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 010833300308 та скасувати державну реєстрацію земельної ділянки, кадастровий номер 3224481501:01:006:0017. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 20.07.2012 року між нею та продавцями [PERSON] та [PERSON] (власниками будинку) укладено договір купівлі-продажу житлового будинку по вул. Набережній, 31 в с. Кирдани Таращанського району Київської області з господарськими будівлями та спорудами. Для оформлення права власності на земельну ділянку звернулася до Кирданівської сільської ради Таращанського району Київської області, однак її було відмовлено на підставі того, що право власності на вказану земельну ділянку згідно державного акту про право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 414947 належить [PERSON], яка до дня смерті 25.08.2009 року мешкала в зазначеному будинку. Зазначений акт видано Кирданівською сільською радою Таращанського району Київської області, без дотримання вимог, передбачених земельним законодавством, оскільки 14.12.1995 року державним нотаріусом за реєстровим № 4717 посвідчено договір дарування житлового будинку, згідно якого [PERSON] подарувала свій будинок в рівних частках своїм синам [PERSON] та [PERSON]. На даний час, позивач не може повною мірою користуватися присадибною ділянкою, тому змушена звернутися до суду. В судове засідання позивач не зявилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, подала до суду заяву про слухання справи без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав до суду заяву про слухання справи без його участі, позовні вимоги визнає в повному обсязі. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав до суду заяву про слухання справи без його участі, вирішення даної справи покладає на розсуд суду. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності до того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. 20.07.2012 року між позивачем з однієї сторони та [PERSON], [PERSON] з другої сторони укладено договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по вул. Набережній, 31 в с. Кирдани Таращанського району Київської області (а.с.8-9). Даний договір зареєстрований приватним нотаріусом Таращанського районного нотаріального округу та зареєстровано в реєстрі за № 615. Позивач звернулася до відповідача з приводу надання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки, яка знаходиться по вул. Набережній, 31 в с. Кирдани Таращанського району Київської області. Однак, листом № 103 від 25.06.2015 року (а.с.20) відповідач вказав на неможливість надання такого дозволу, оскільки на дану земельну ділянку виготовлений державний акт на імя [PERSON]. Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 414947 (а.с.19) видано 04.06.2008 року [PERSON] на підставі рішення 17 сесії V скликання Кирданівської сільської ради Таращанського району Київської області від 18.10.2007 року за № 79 загальною площею 0,25 га, цільове призначення будівництво та обслуговування житлового будинку та господарських споруд. 14.12.1995 року державним нотаріусом Таращанської державної нотаріальної контори було посвідчено та зареєстровано в реєстрі за № 4717 договір дарування (а.с. 15-16), згідно якого [PERSON] в рівних частинах подарувала [PERSON] та [PERSON] свій житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований по вул. Набережній, 31 в с. Кирдани Таращанського району Київської області. Відповідно до положень ст. 30 ЗК України, що була чинною на час укладання договору, при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить, у розмірах, передбачених ст. 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення її, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі та споруди. Оскільки відчуження будинку відбулося під час дії названої вище норми Земельного кодексу України і договором дарування не передбачено ніяких обмежень і винятків щодо переходу права власності на земельну ділянку, [PERSON] та [PERSON], набули права власності на земельну ділянку, призначену для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, а право власності у дарувальника [PERSON] на земельну ділянку припинилося. Аналогічні положення містяться в ст. 120 ЗК України та ст. 377 ч. 1 ЦК України. Отже, суд приходить до висновку, що на момент видачі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 414947 (а.с.19) [PERSON] на підставі рішення 17 сесії V скликання Кирданівської сільської ради Таращанського району Київської області від 18.10.2007 року за № 79 загальною площею 0,25 га, цільове призначення будівництво та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, власниками вище зазначеної земельної ділянки були [PERSON] та [PERSON]. Частина перша статті 15 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист: прав усіх суб'єктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55). Відповідно до статті 125 ЗК України право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником документа, що посвідчує право власності та його державної реєстрації, а відповідно до статті 126 ЗК України (в редакції на час отримання земельної ділянки позивачем) таким документом був державний акт, форма якого затверджується Кабінетом Міністрів України. Згідно із частиною третьою статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (стаття 155 ЗК України). За положеннями глави 16 ЦК України правочин може бути визнано недійсним з підстав визначених законом. У випадку визнання недійсним правочину може бути визнано недійсними і правовстановлюючий документ, який посвідчує право власності на майно. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в абзаці другому пункту 2 постанови від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», виходячи з положень статей 8, 124 Конституції України, статей 26, 30, 87-90, 97, 100, 102, 118, 123, 128, 143-146, 149, 151, 153-158, 161, 210, 212 ЗК України, глав 27, 33, 34 ЦК України, статті 15 ЦПК України, статті 12 Господарського процесуального кодексу України судам підвідомчі (підсудні) справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками; про визнання недійсними угод купівлі-продажу, дарування, застави, обміну, ренти земельних ділянок, договорів довічного утримання, за якими набувачеві передаються у власність земельні ділянки, укладених із порушенням встановленого законом порядку. Отже, державні акти на право власності на земельні ділянки (на час виникнення спірних відносин) визнавалися документами, що посвідчують право власності й видавалися на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень або цивільно-правових угод. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватись як зазначені рішення, угоди на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними тільки державних актів на право власності може мати місце уразі їх видання з порушенням вимог закону, усупереч рішень чи угод. У цьому разі таке визнання є належним та самостійним способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Таку саму правову позицію було висловлено Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України в постанові від 26 вересня 2012\~року (справа №\~6103\~цс\~12). Також, з гідно з висловленою Верховним Судом України у постанові від 4 червня 2014 р. у справі № 6-46цс14 правовою позицією, державні акти на право власності на земельні ділянки можуть визнаватися судами недійсними з метою захисту порушених прав на землю без визнання недійсним рішення органу влади, на підставі якого такий акт виданий, у випадках видання державних актів на право власності на земельні ділянки з порушенням вимог закону, всупереч рішення чи угодам. У цьому разі таке визнання є, на думку Суду, належним та самостійним способом поновлення порушених прав на земельну ділянку в судовому порядку. У якості прикладу Суд послався на ухвалу від 30 жовтня 2013р. Колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, яка, застосувавши ст. 155 ЗК України, визнала помилковим висновок суду апеляційної інстанції про неможливість визнання недійсним державного акта, оспореного з підстав перевищення указаного в ньому розміру земельної ділянки над розміром, зазначеним у рішенні сільської ради про надання землі у власність Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Також, слід зазначити, що зважаючи на позицію Верховного Суду України викладену у Постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. З огляду на матеріали справи, судом були встановлені докази того, що відповідачем були порушені права позивача щодо користування та розпоряджання своїм майном. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Враховуючи викладене, з огляду на правові позиції, викладені Пленумом Верховного Суду України в постанові від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України в постанові від 26 вересня 2012\~року у справі №\~6103\~цс\~12, Верховним Судом України у постанові від 4 червня 2014 р. у справі № 6-46цс14,

Outcome: approved