Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-16 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право на користування житлом. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначила, що квартира [ADDRESS] належить їй на підставі договору купівлі-продажу від 09.12.2010 року, який посвідчений приватним нотаріусом Берегівського нотаріального округу Похил Н. М. та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 09.12.2010 року. Відповідачі у спірному будинку не проживають, однак добровільно з реєстраційного обліку зніматися не бажають, так і по сьогоднішній день вони зареєстровані в квартирі [ADDRESS]. Сам факт реєстрації відповідачів за її адресою створює для неї перешкоди у користуванні та розпорядженні своїм житлом. Вважає, що відповідачі втратили право на користування квартирою [ADDRESS] оскільки не проживають в даній квартирі протягом 4 років 9 місяців. Наявність формальної реєстрації відповідачів за вище вказаною адресою, де вони раніше проживали, створює для позивача незручності, порушує її право власності на нерухоме майно та тягне за собою збільшення розміру плати за комунальні послуги. У судове засідання позивач [PERSON] не з'явилася, однак подала заяву в якій просить розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі з підстав викладених в позові та доданих письмових доказів. Проти заочного рішення не заперечує. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] до суду не з'явилися, причини неявки суду не повідомили, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлені відповідно до ст. 76 ЦПК України, а тому по справі необхідно постановити заочне рішення, відповідно до ст. 224 ЦПК України через неявку відповідачів в судове засідання. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Берегівського РВ ГУДМС в Закарпатській області в судове засідання не з'явився, згідно поданої заяви просить суд справу розглянути без його участі та прийняти рішення на розсуд суду. Перевіривши матеріали справи, повно і всебічно з'ясувавши обставини справи, дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінивши докази у справі за своїм внутрішнім переконанням згідно ст. 212 ЦПК України, захищаючи порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб згідно ст. 1 ЦПК України, пришов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивачці [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 09.12.2010 року, який посвідчений приватним нотаріусом Берегівського нотаріального округу Похил Н. М., на праві власності належить квартира [ADDRESS] (а.с. 26-27). Зазначений договір зареєстрований у ДРП 09.12.2010 року, про що надано витяг № 9359444 (а.с. 28). З листів Берегівського РВ ГУДМС України в Закарпатській області №16/3514 від 10.09.2015 року та №16/4168 від 25.10.2015 року, вбачається, що [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], значаться на реєстраційному за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до частини першої статті 156 ЖК України з урахуванням положень частини першої статті 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права власності на це майно. Таким чином виникнення права у членів сім'ї власника будинку (квартири) на користування житлом та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку (квартири) права власності на цей будинок (квартиру), а відтак припинення права власності особи на будинок (квартиру) припиняє право членів сім'ї власника на користування цим будинком (квартирою). Права членів сім'ї власника будинку (квартири) на об'єкт права власності є похідним від прав самого власника. Передбачаючи право власника житлового будинку (квартири) на відчуження об'єктів права приватної власності, законом не передбачено при цьому перехід прав та обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (квартири). Частина четверта статті 156 ЖК України передбачає збереження права користування житлом для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку (квартири), при умові збереження права власності на будинок (квартиру) за цим власником, тобто при незмінності власника майна. Виходячи з наведеного, відповідачі внаслідок відчуження квартири втратили право користування зазначеним житлом. При таких обставинах справи, суд вважає, що є правові підстави для визнання відповідачів [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] оскільки мають тільки формальну реєстрацію у вказаній квартирі, але не проживають в ній. У ст. 29 ЦК України визначено поняття «місця проживання», а саме, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно, тимчасово. Згідно ст. 383 ЦК України, власник квартири( будинку) має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно з положеннями частини 1 статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Відповідно до ст. 316 ЖК України право власності - це право особи на майно, яке він здійснює відповідно до закону, по своїй волі і незалежно від волі інших осіб. Зміст права власності складають три правомочність - володіння, користування і розпорядження. Володіння майном - має на увазі юридично закріплену можливість фактично володіти майном, впливати на нього у будь-який момент, здійснювати відносно такого майна свою волю. Право користування полягає в юридично закріпленій можливості власника використовувати корисні якості майна для себе, отримувати з цього користь, вигоду. Розпорядження майном - це можливість власника встановлювати, змінювати, припиняти юридичне існування майна. Відповідно до частини 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частиною 1 статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена, або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Суд вважає, що право позивача вільно користуватися та розпоряджатися своєю власністю порушено та підлягає захисту, у зв'язку з існуванням факту реєстрації у квартирі [ADDRESS] відповідачів [PERSON] та [PERSON]. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом, підлягають задоволенню, так як відповідачі [PERSON] та [PERSON] знятися добровільно з реєстраційного обліку з вказаної адреси не бажають, мають тільки формальну реєстрацію у вказаній квартирі, але не проживають в ній. Згідно ст.15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення,невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу , який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності до ст.3 Цивільно-процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановлену цивільно-процесуальним кодексом звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав,свобод чи інтересів. У відповідності до ст.64 Конституції України право на звернення до суду за захистом своїх прав і свобод не підлягає обмеженню. Дане право гарантоване усім фізичним та юридичним особам, права і свободи чи інтереси яких порушені, невизнані або оспорені. Згідно ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права,свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб у спосіб визначений законами України. У відповідності до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб,поданим у відповідності до норм ЦПК в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін. Згідно ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Судом були надані рівні права сторонам процесу щодо подання доказів, їх дослідження і доведення перед судом їх переконливості. Позивачем вимоги позову доведені, на підставі наданих доказів, встановлені обставини, що свідчать про порушення її права, яке підлягає захисту в обраний позивачем спосіб. Відповідно зі ст. 88 ЦПК України, слід стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] понесені судові витрати у розмірі 487 грн. 20 коп. (а.с. 1). На підставі викладеного,

Outcome: approved