Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-28 00:00:00

Позивач звернулася до суду з\~ позовною заявою, яку 25.03.2021 уточнила та просила визнати дійсним договір купівлі-продажу квартири загальною площею 49,2 м.кв., житловою площею 27,2 м.кв. за адресою [ADDRESS] , від 06.11.1997, укладений між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , діючого у своїх інтересах та інтересах [PERSON] , [PERSON] , та зареєстрований за №1-149 на Товарній Біржі «Українська Біржа Нерухомості» (Криворізька філія) згідно з протоколом відкритих торгів №149 від 06.11.1997; визнати квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя: [PERSON] та [PERSON] , визнати за [PERSON] право власності на квартиру, загальною площею 49,2 м. кв., [ADDRESS] , а саме: визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] , у спільному майні подружжя, а також визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка [PERSON] . Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 06.11.1997 її чоловік [PERSON] , з яким вони перебували на той час у зареєстрованому шлюбі, з однієї сторони, та Відповідач-1, який діяв від свого імені та від імені на той час неповнолітніх дітей (Відповідачів 2 та 3), та Відповідач 4, з другої сторони, уклали договір купівлі-продажу квартири, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] . Даний договір купівлі-продажу було засвідчено та зареєстровано на товарній біржі «Українська Біржа Нерухомості» (Криворізька філія) згідно протоколу відкритих торгів №149 від 06.11.1997. Згідно з п. 1 даного Договору «продавець продав, а покупець купив квартиру [ADDRESS] . Квартира складається з двох кімнат загальною площею 49,2 кв. м.». Квартира належала продавцю на підставі свідоцтва про право власності на житло, видане 10.10.1997 року за №Ц-682 Криворізьким УЖКГ на підставі розпорядження №Ц- 648 від 29.09.1997 року. Квартира зареєстрована в Криворізькому Бюро технічної інвентаризації і записана в реєстраційну книгу за №141п-502. ЇЇ чоловік помер [INFO] , про що зроблено актовий запис №831 від 19.07.19. Після його смерті, у встановлений законодавством строк, вона звернулася до державного нотаріуса Першої Криворізької державної нотаріальної контори, для отримання свідоцтва про право на спадщину. Однак, постановою нотаріуса від 31.01.2020 у видачі свідоцтва про право на спадщину їй було відмовлено, оскільки договір купівлі-продажу квартири не оформлений нотаріально, що унеможливлює проведення нотаріальної дії та рекомендовано звернутися до суду. Разом із тим, у вказаній постанові нотаріусом встановлено обсяг спадкового майна - квартира по [ADDRESS] . Як зазначено у постанові та міститься у спадковій справі, відкритій після смерті її чоловіка, інші спадкоємці першої черги, а саме діти спадкодавця - [PERSON] та [PERSON] від прийняття спадщини відмовились на її користь, про що у спадковій справі містяться відповідні заяви. Більше із заявами про прийняття спадщини ніхто не звертався. Таким чином, вона є єдиним спадкоємцем після смерті її чоловіка, однак отримання спадщини стало утрудненим у зв`язку із неналежним оформленням договору купівлі-продажу майна на товарній біржі. В судове засідання позивач та її представник не з`явилися, надали суду заяву про підтримання уточненої позовної заяви про розгляд справи у їх відсутність. Відповідачі та треті особи, які належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явились. У зв`язку із здійсненням розгляду справи за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Судом встановлено та письмовими матеріалами підтверджено, що 06.11.1997 [PERSON] , з однієї сторони, та [PERSON] , який діяв від свого імені та від імені на той час неповнолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] ,, з другої сторони, уклали договір купівлі-продажу квартири, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] . Даний договір купівлі-продажу було засвідчено та зареєстровано на товарній біржі «Українська Біржа Нерухомості» (Криворізька філія) згідно з протоколом відкритих торгів №149 від 06.11.1997, що підтверджується копією договору купівлі-продажу. На час укладання зазначеного договору купівлі продажу [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з позивачем [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу від 15.01.1977 серії [NUMBER] . [INFO] [PERSON] помер, про що зроблено актовий запис №831 від 19.07.19, що підтверджується копією свідоцтва про смерть від 19.07.2019 серії [NUMBER] . Постановою нотаріуса від 31.01.2020 у видачі свідоцтва про право на спадщину [PERSON] було відмовлено, оскільки договір купівлі-продажу квартири не оформлений нотаріально, що унеможливлює проведення нотаріальної дії. Згідно зі ст. 15 Закону України Про товарну біржу від 10.12.1991 угоди, зареєстровані на біржі,\~ не\~ підлягають\~ нотаріальному посвідченню. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Суд вважає встановленим, що договір купівлі-продажу нерухомого майна від 06.11.1997 підписаний сторонами, посвідчений на товарній біржі «Українська Біржа Нерухомості» (Криворізька філія) згідно з протоколом відкритих торгів №149 від 06.11.1997. Згідно ч. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належне йому за життя нерухоме майно. Відповідно до ч. 1 ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Оскільки [PERSON] за життя розпорядження своїм майном на випадок смерті не здійснив, тому його спадкоємці спадкують належне йому майно за законом. Згідно ч. 1 ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Позивач є спадкоємцем першої черги за законом, як дружина померлого, що підтверджується копією свідоцтва про їх одруження. При зверненні до нотаріальної контори для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , нотаріусом було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку з тим, що договір купівлі-продажу нерухомого майна, укладений на товарній біржі не був нотаріально посвідченим. Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року за № 7 у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно ст. 227 ЦК Української РСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Суд вважає встановленим та матеріалами справи підтверджено, що укладена між позивачем, її чоловіком та продавцями угода нотаріально не була посвідчена відповідно до вимог ст. 15 Закону України Про товарну біржу. Відповідно до ч. 1 ст. 41 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Згідно ст. 42 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) угоди можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній). Угода, для якої законом не\~ встановлена певна форма, вважається також укладеною, якщо з поведінки особи видно її волю укласти угоду. Мовчання визнається виявом волі укласти угоду у випадках, передбачених законодавством. Згідно ст. 47 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) нотаріальне посвідчення угод\~ обов`язкове\~ лише\~ у\~ випадках, зазначених у законі.\~ Недодержання\~ в\~ цих\~ випадках\~ нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати\~ угоду\~ дійсною.\~ В\~ цьому\~ разі\~ наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Суд вважає встановленим, що при укладені договору купівлі-продажу нерухомого майна від 06.11.1997 сторони договору виконали умови укладеної угоди, а саме: продавці передали у власність позивача та її чоловіка квартиру, документи та ключі, а останні сплатили за неї оговорену суму грошових коштів. Згідно зі статтею 12 Закону України Про власність, чинного на час набуття позивачем та її чоловіком квартири, громадянин набував право власності на майно, зокрема, отримане внаслідок укладення угод, що не заборонені законом. Статті 47, 227 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року) вимагали обов`язкове нотаріальне посвідчення угод купівлі-продажу житлових приміщень і реєстрацію у виконавчому комітеті місцевої ради народних депутатів, а правовими наслідками недодержання такої форми передбачалося недійсність цієї угоди . Однак, ст. 15 Закону Про товарну біржу( у редакції від 16 лютого 1993 року), що діяла на момент укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна, а саме на 10 вересня 1996 року на Придніпровській товарній біржі, не забороняла купівлю-продаж, зокрема квартири та не передбачала необхідності нотаріального посвідчення укладеного договору. Лише в редакції від 20.05.2010 року в ст. 15 Закону Про товарну біржу було зазначено, що житловий будинок (як предмет визначений індивідуальними ознаками) не може бути предметом біржової торгівлі. Відповідно до положень ч. 3 ст. 5 ЦК України, якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовуються до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Відповідно до положень статті 3 Закону України від 01.07.2004 року Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Однак, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Відповідно до затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 09.06.1998 року за № 121 і зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 26 червня 1998 року за N 399/2839 Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб (пункт 1 п\\п 1.5.-1.7.) державну реєстрацію права власності на об`єкти нерухомого майна здійснюють державні комунальні підприємства - бюро технічної інвентаризації. Державна реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна в бюро технічної інвентаризації є обов`язковою для власників, незалежно від форми власності. Реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна провадиться на підставі правовстановлювальних документів за рахунок коштів власників нерухомого майна. До переліку правовстановлювальних документів, на підставі яких провадиться державна реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна відноситься зокрема договори купівлі-продажу, міни, зареєстровані біржею (пункт 9 додатку № 1 до Інструкції ). Отже, суд вважає встановленим, що право власності позивачем з її чоловіком на нерухоме майно, було набуто відповідно до діючого на той час законодавства, визнавалося державою і ніким не оспорено. На даний момент нотаріально посвідчити договір не має можливості, оскільки чоловік позивачки [PERSON] покупець по договору помер. У зв`язку з вищевикладеним, суд вважає за можливе позовні вимоги позивача задовольнити у повному обсязі, визнавши договір купівлі-продажу нерухомого майна від 10.09.1996 року дійсним. Крім того, згідно зі ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю (який діяв на час придбання спірного майна) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Відповідно до статті 16 Закону України «Про власність» майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і КпШС України. Відповідно до вимог статті 28 КпШС України, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. У пункті 9 Постанови № 16 від 12 червня 1998 року «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» (чинному на дату виникнення спірних правовідносин) Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Відповідно до статті 60 Сімейного Кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Ст. 68 СК України, передбачено, що розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Згідно частини 3 статті 368 Цивільного Кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Ст. 69 СК України, передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Відповідно до частини 1 статті 70 Сімейного Кодексу України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором Також, згідно до ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Відповідно до вимого ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Таким чином, існує презумпція, встановлена статтею 22 КпШС України, яка кореспондується зі статтею 60 СК України, згідно якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Ця презумпція не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. При цьому тягар доказування, що вказане майно не належить до спільної сумісної власності покладається на того з подружжя, хто вважає, що майно не є спільним. Враховуючи те, що право власності [PERSON] на спірне майно ніколи і ніким не ставилося під сумнів, до звернення за отриманням свідоцтва про право на спадщину, та враховуючи законність порядку і підстав оформлення на нього права власності на квартиру, тому суд вважає, що є підстави для визнання за мною права власності на квартиру, а саме: на Ѕ квартири як об`єкт спільної сумісної власності подружжя (не виділеної у частки) та на Ѕ квартири як спадкоємця майна за законом після смерті чоловіка. На підставі викладеного й відповідно до ст. ст. 3, 5 1217, 1220, 1261 ЦК України, ст. ст. 41, 42, 47, 227 ЦК Української РСР, ст. 15 Закону України Про товарну біржу,

Outcome: approved