Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-27 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою, в якій зазначила, що є власником 1/2 частини житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Інша 1/2 частина будинку належить матері позивача - [PERSON]. Повідомила, що у належному їй та її матері будинку проживає її батько - [PERSON], місце проживання якого зареєстроване за іншою адресою в будинку, який залишився останньому після смерті його батьків. Вказала, що відповідач в утримання будинку, його ремонті, оплаті комунальних послуг участі не приймає, постійно зловживає спиртними напоями, вчиняє сварки, погрожує, проявляє хуліганську поведінку, що негативно впливає на усіх членів сім'ї, у тому числі і на малолітню дочку позивача. У зв'язку з наведеним просить усунути їй перешкоди в користування належним їй житловим будинком шляхом виселення відповідача із займаного житлового будинку без надання іншого жилого приміщення та заборонити йому користуватися даним житлом у подальшому. У судове засідання учасники справи або їхні представники не з'явились. Представник позивача подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позов підтримав (а.с. 29) Третя особа також подала заяву про розгляд справи за її відсутності, не заперечує проти задоволенні позову (а.с. 28). Належним чином сповіщений про час і місце розгляду справи відповідач причину своєї неявки суду не повідомив, із заявою про розгляд справи за його відсутності не звертався, відзив на позов не надавав. З огляду на те, що в справі є достатньо матеріалів стосовно прав та взаємовідносин сторін, зі згоди позивача суд, на підставі наявних доказів, ухвалює заочне рішення, що відповідає вимогам статті 280 Цивільного процесуального кодексу України. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Позивач згідно з договором дарування від 21 травня 2002 року є власником 1/2 частини житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 7-9), в якому згідно з довідкою Виконавчого комітету Іванівської сільської ради Житомирського району Житомирської області від 13 серпня 2018 року № 1618 остання постійно проживає (а.с. 12). Інша 1/2 частина зазначеного будинку відповідно до свідоцтва про право власності від 10 квітня 2002 року належить [PERSON] (а.с. 11). Відповідно до довідки Виконавчого комітету Іванівської сільської ради Житомирського району Житомирської області від 13 серпня 2018 року № 1620 відповідач дійсно проживає за адресою: [ADDRESS], але зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 13). Чоловіком позивача - [PERSON] здійснювалося звернення до поліції з приводу неправомірних дій [PERSON], після розгляду якого Житомирським РВ стосовно відповідача було складено адміністративний протокол за ст. 173 КУпАП (а.с. 15). Позивачем також здійснювалося звернення до поліції з приводу неправомірних дій [PERSON], після розгляду якого Житомирським РВ стосовно відповідача було складено адміністративний протокол за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП (а.с. 16). За наслідками розгляду зазначених вище протоколів постановою Житомирського районного суду Житомирської області від 01 жовтня 2018 року [PERSON] було визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст. 173, ч. 1 ст. 173-2 КУпАП (а.с. 30). Відповідно до положень ст.ст. 55, 124 Конституції України, ст. 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України). Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч. 1 ст. 319 ЦК України). Громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди (ст. 150 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР). Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України). Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 391 ЦК України). Згідно зі ст. 157 ЖК Української РСР членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Частиною 1 ст. 116 ЖК Української РСР передбачено, що якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках З огляду на наведене, врахувуючи доведеність позивачем обставин, на які вона покикалася, як на підставу своїх позовних вимог, зокрема того, що відповідачем здійснюються порушенням правил співжиття, зважаючи на те, що відповідач своїм правом з'явитися в судове засідання та спростувати доводи позивача не скористався, суд вважає за можливе задовольнити позовну заяву [PERSON] про виселення [PERSON] з житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], без надання іншого жилого приміщення. Щодо позовної вимоги про заборону [PERSON] користуватися житловим будинком у подальшому, суд зазначає про неможливість її задоволення, у зв'язку з тим, що за загальним правилом захисту підлягає виключно порушене право. Тобто, для захисту права суду необхідний факт його порушення, а чи це відбудеться у майбутньому - не відомо. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, сплачений судовий збір у розмірі 704,80 грн має бути стягнутий з відповідача на користь позивача.

Outcome: partial