Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-17 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою до відповідача в якій просить визнати відповідача, таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме 1/2 частиною житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Свої вимоги мотивує тим, що вона є власником 1/2 частини житлового будинку, у якому відповідач зареєстрований, але не проживає з січня 2018 року. З останнім вона з 08.06.2002 року по 06.05.2019 року перебувала у зареєстрованому шлюбі. Відповідач комунальні платежі не сплачує, не несе інших витрат по утриманню житла, його речі у будинку відсутні. Реєстрація відповідача в будинку позбавляє її можливості розпоряджатися даним житлом на власний розсуд. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягала, з викладених у позові підстав, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач [PERSON] жодного разу у судове засідання не з`явився, про день, час та місце слухання справи судом повідомлений своєчасно та належним чином, причину неявки суду не повідомив, відзив, письмові та електронні докази до суду не подавав. Згідно до положення ч.3 ст.131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Виходячи з викладеного, зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Позивач по справі, [PERSON] , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 21.12.2019 року засвідченого державним нотаріусом Первомайської державної нотаріальної контори Харківської області, в.о.державного нотаріуса Лозівської державної нотаріальної контори Харківської області Мірошниченко О.М., є власником 1/2 частини житлового будинку, за адресою: [ADDRESS] (а.с.7-8) Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 06.05.2019 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Згідно довідки Комунального підприємства «Житлова управляюча компанія» від 16.07.2020 року у вказаному житловому будинку по теперішній час зареєстрований, крім інших, її колишній чоловік, відповідач по справі, [PERSON] (а.с.10). Відповідно до ст.405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З акту про не проживання особи за місцем реєстрації, складеним сусідами, [PERSON] , проживаючої за адресою: [ADDRESS] ; [PERSON] проживаючого за адресою: [ADDRESS] ; [PERSON] , проживаючого за адресою: [ADDRESS] від 18.07.2020 року, відповідач [PERSON] починаючи з січня 2018 року не проживає за адресою: [ADDRESS] , його особисті речі у будинку відсутні (а.с.11). Як вбачається з акту голови Лозівського міського квартального комітету №24 від 17.09.2020 року, [PERSON] , [INFO] , з січня 2018 року не проживає за адресою: [ADDRESS] . Його особистих речей в будинку немає (а.с.36). Згідно ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. В даному разі з вини відповідача права позивача обмежені. Реєстрація відповідача у житловому будинку перешкоджає позивачу розпорядитись своєю власністю, а також з вини відповідача позивач несе додаткові витрати по сплаті комунальних послуг. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року, відповідно до закону №475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.316,317,319,321 ЦК України). Згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. У зв`язку з вищенаведеним, суд вважає, що відповідач не проживає за місцем реєстрації понад один рік без поважних причин, а тому втратив право на користування жилим приміщенням. Відповідно до ч.1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням. Згідно ст.ст.13,81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, і сторони у справі мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Таким чином, суд, перевіривши матеріали справи, дійшов висновку, що позовні вимоги є законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ст.141 ЦПК України.

Outcome: approved