Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-19 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ спільного майна подружжя, яке належить сторонам на праві спільної сумісної власності. На обґрунтування вимог позивач в заяві зазначила, що з червня 2011 року почала проживати однією сім`єю з відповідачем, який на той час перебував в зареєстрованому шлюбі з іншою жінкою. Вказаний шлюб було розірвано рішенням Баштанського районного суду Миколаївської області від 08.08.2012 року по справі № 1402/474/12, що набрало законної сили 21.08.2012 року. Під час спільного проживання сторін 11.10.2013 року ними було придбано автомобіль марки «Renault Duster», 2013 року випуску, VIN № [NUMBER] , державний номер [NUMBER] , за кошти, отримані за кредитним договором №1/1774825, укладеним 11.10.2013 року між відповідачем та ПАТ «Креді Агріколь Банк», за яким у позику отримано 193150,44 грн. в забезпечення вказаного кредитного договору 11.10.2013 року між позивачем та ПАТ «Креді Агріколь Банк» було укладено договір поруки №Р1/1774826. Придбаний автомобіль було передано в заставу ПАТ «Креді Агріколь Банк» на підставі договору застави №Z1/1774825 від 11.10.2013 року. 10.12.2013 року між сторонами було укладено шлюб, під час якого сторони за спільні кошти здійснювали погашення кредитної зобов`язань. З листопада 2015 року сторони припинили спільне проживання й ведення спільного господарства. Рішенням Баштанського районного суду Миколаївської області від 31.10.2019 року по справі № 468/836/19-ц шлюб між сторонами було розірвано. 15.11.2016 року позивачем було отримано від ПАТ «Креді Агріколь Банк» повідомлення-вимогу про прострочення кредиту та зобов`язання погасити його в повному обсязі. У зв`язку з чим 28.06.2017 року позивач здійснила погашення заборгованості за кредитом в сумі 110000 грн. Зазначила, що вищевказаний автомобіль марки «Renault Duster» є спільною сумісною власністю сторін, оскільки придбаний ними за час спільного проживання та за спільні кошти. Наразі між сторонами немає домовленості щодо порядку поділу вказаного майна, у зв`язку з чим позивач вважає, що їй належить загалом 78/100 частка вказаного автомобіля, а відповідачу - 22/100 частки автомобіля, оскільки вона особисто сплатила кредитні кошти за вказаний автомобіль у сумі 110000 грн (тому її частка складає 56/100), а решта частки автомобіля 44/100 підлягають поділу між ними в рівних частках по 22/100 часток кожному. Для визначення вартості спірного автомобіля на замовлення позивача було проведено товарознавче дослідження, відповідно до висновку якого № 19-119 від 06.11.2019 року вартість транспортного засобу становить 247690 грн. У зв`язку з цим, позивач просила встановити факт спільного проживання сторін однією сім`єю з 21.08.2012 року по 10.12.2013 року , визнати спірний автомобіль спільною сумісною власністю сторін, визначивши частку позивача 78/100 та частку відповідача 22/100, а також здійснити поділ вказаного автомобіля, виділивши позивачу у власність зазначений автомобіль, а відповідачу присудити грошову компенсацію за належні йому 22/100 частки у розмірі 54492 грн., а також стягнути з відповідача на її користь 3245,30 грн судового збору та 10000 грн витрат на правову допомогу. Ухвалою Баштанського районного суду Миколаївської області від 22.11.2019 року відкрите провадження у справі в порядку загального позовного провадження. 12.12.2019 року від представника відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, з якого слідує, що відповідач не визнає позовні вимоги повністю, оскільки заперечує, що сторони до укладення між ними 10.12.2013 року шлюбу проживали однією сім`єю та позивач не надала доказів на підтвердження факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету. Також зазначив, що спірний автомобіль був придбаний саме відповідачем за його власні кошти, оскільки він мав самостійний дохід, який дозволяв йому здійснити дану покупку. 21.01.2020 року від третьої особи, [PERSON] , надійшли пояснення на позов, відповідно до яких спірний автомобіль перебуває у власності та користуванні саме відповідача та вона не має будь-яких прав на вказаний транспортний засіб. 16.03.2020 року та 17.04.2020 року АТ «Креді Агріколь Банк» отримало повідомлення суду про можливість вступу в справу в якості третьої особи, як заставодержателя майна, про поділ якого поданий позов до суду, але своїм правом вступу у справу не скористалось. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали заявлені вимоги. Відповідач [PERSON] до суду не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений вчасно та належним чином. Представник відповідача в ході розгляду справи заперечив проти позову, вважаючи його недоведеним та безпідставним. На останнє судове засідання після перерви представник відповідача подав заяву про завершення судового розгляду за його відсутності з врахуванням поданого відзиву на позов. Вислухавши пояснення сторін, показання свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , дослідивши наявні у справі матеріали (копію відомостей з бази даних стосовно автомобіля марки «Renault Duster», державний номер [NUMBER] ; відомості з реєстру судових справ; постанову Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12.03.2019 року по справі № 607/5110/19 з Єдиного державного реєстру судових рішень; світлокопію паспорта громадянина України та водійського посвідчення на ім`я позивача; світлокопію свідоцтва про укладення шлюбу [NUMBER] ; роздруківки фотозображень; рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 08.08.2012 року по справі № 1402/474/12 з Єдиного державного реєстру судових рішень; світлокопію свідоцтва про шлюб між сторонами; копію договору поруки № Р1/1774826 від 11.10.2013 року; світлокопію Витягу про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна № 42171450 від 15.10.2013 року; світлокопію повідомлення-вимоги ПАТ «Креді Агріколь Банк» № 10451/4159 від 15.11.2016 року; світлокопію квитанції № 19371628-1 від 28.07.2017 року; світлокопію позовної заяви [PERSON] про розірвання шлюбу від 03.07.2019 року; світлокопію ухвали про відкриття провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу від 12.07.2019 року; світлокопію індивідуальних відомостей про застраховану особу з Пенсійного фонду України відносно [PERSON] ; світлокопію виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо ГО «Спілка власників корів «Ласуня-5»; світлокопію статуту ГО «Спілка власників корів « Ласуня -5»; копію списку власників корів, членів спілки власників корів « Ласуня -5»; світлокопію державного акту на право власності на земельну ділянку на ім`я [PERSON] ; світлокопії реєстрів накладних на прийняте зерно за 11.07.2017 року; світлокопії паспортів великої рогатої худоби; світлокопію рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 31.10.2019 року по справі № 468/836/19-ц; висновок № 19-1193 експертного автотоварознавчого дослідження транспортного засобу від 06.11.2019 року; копію кредитного договору № 1/1774825 від 11.10.2013 року з додатками; світлокопію договору застави № Z1/1774825 від 11.10.2013 року; світлокопію квитанції про оплату № 38856477 від 13.11.2019 року; довідки № НГ-00000002 від 23.02.2017 року, № ПЗП00000393 від 22.05.2018 року та №АДК00000006 від 23.02.2017 року про доходи [PERSON] ; довідку АТ «Креді Агріколь Банк» №76612-317 від 19.05.2020 року), переглянувши матеріали справи про забезпечення позову №468/1373/19-ц провадження №2-з/468/6/19, суд приходить до висновку про можливість часткового задоволення позову. Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч.1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 60,61 СК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно зі ст. 3, 74 СК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Відповідно до висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного суду від 03.07.2019 року по справі № 554/8023/15-ц вирішуючи спір про поділ майна, необхідно як установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України). Також згідно з постановою Верховного Суду України від 20.02.2012 року у справі №6-97цс11 при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові ВСУ від 23.09.2015 року у справі № 6-1026цс15 майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці. Крім того, згідно з висновками, викладеними у постанові ВСУ від 08.06.2016 року у справі № 6-2253цс15 проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. В судовому засіданні встановлено, що сторони уклали шлюб 10.12.2013 року, який розірваний за рішенням Баштанського районного суду Миколаївської області від 31.10.2019 року. При цьому, з показань свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] встановлено, що сторони проживали однією сім`єю, мали спільний бюджет та між ними склались відносини притаманні подружжю ще до реєстрації шлюбу, з 2011 року. Проте, відповідач [PERSON] перебував у іншому зареєстрованому шлюбі з іншою особою та вказаний шлюб розірваний рішенням Баштанського районного суду Миколаївської області від 08.08.2012 року, яке набрало законної сили 21.08.2012 року. У зв`язку з викладеним, проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу має правове значення виключно в періоди, коли відповідач не перебував у шлюбі, тобто в період з 21.08.2012 року по 10.12.2013 року. Той факт, що відповідач [PERSON] з 2013 року працював в інших регіонах України не є безумовною обставиною, яка б спростовувала вказане вище, оскільки робота відповідача в іншій місцевості в даному випадку не спростовує наявність між сторонами сімейних відносин, притаманних подружжю, що узгоджується з положеннями ч.2 ст. 3 СК України. Більш того, така робота відповідача в іншій місцевості жодним чином не перешкодила сторонам розвити свої фактичні сімейні відносини в офіційний шлюб, який, як вказано вище був укладений 10.12.2013 року. При цьому, факт спільного проживання та наявності між сторонами відносин, які притаманні сімейним, шлюбним відносинам, підтверджується не тільки показаннями вказаних вище свідків та наданими позивачем спільними фотографіями, а і письмовими доказами, так в тексті кредитного договору №1/1774825 від 11.10.2013 року, укладеного між ПАТ «Креді Агріколь Банк» та [PERSON] про отримання кредиту на придбання спірного автомобіля вказується, що позивач по даній справі, яка на той час мала прізвище [PERSON] , надає згоду на укладення даного договору [PERSON] , з яким вона проживає однією сім`єю, але не перебуває у шлюбі (а.с. 92-97). Аналогічно в тексті договору поруки №Р1/1774826 від 11.10.2013 року, якою забезпечувалось виконання вказаного кредитного договору, укладеному між ПАТ «Креді Агріколь Банк» та [PERSON] , вказується, що відповідач по даній справі [PERSON] надає згоду на укладення даного договору поруки [PERSON] , з якою він проживає однією сім`єю, але не перебуває у шлюбі (а.с. 34-35). За такого, тексти вказаних кредитного договору та договору поруки в процитованій вище частині свідчать про те, що самі сторони по даній справі на час укладення таких договорів вважали себе однією сім`єю та свої відносини такими, що притаманні подружжю. У зв`язку з викладеним, судом встановлений той факт, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] в період з 21.08.2012 року по 10.12.2013 року проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу. У вказаний період в жовтні 2013 року відповідач придбав автомобіль «Renault Duster», 2013 року випуску, VIN № [NUMBER] , державний номер [NUMBER] . При цьому, вказаний автомобіль був придбаний ні за кошти відповідача, ні за кошти позивача, він був придбаний за кредитні кошти в сумі 182700 грн., отримані відповідачем [PERSON] за кредитним договором №1/1774825, укладеним 11.10.2013 року між відповідачем та ПАТ «Креді Агріколь Банк», що, при цьому, з врахуванням того, що автомобіль був придбаний в період проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу, не спростовує того, що придбаний таким чином автомобіль є спільною власністю сторін. У відповідності до постанови Верховного Суду від 02.10.2019 року по справі №487/7610/15-ц норми СК України закріплюють презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б спростовували таку презумпцію - спірний автомобіль, що придбаний відповідачем за отримані в кредит кошти в період спільного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу, є спільною сумісною власністю сторін. Згідно зі ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Оскільки суду не надано доказів того, що сторони досягали у передбаченій законом формі домовленостей про відступ від принципу рівності часток у праві спільної власності на спірний автомобіль, то частки сторін у праві власності на спірний транспортний засіб «Renault Duster», державний номер [NUMBER] є рівними та становлять по 1/2 частині кожному. При цьому, в судовому засіданні встановлено, що вказаний транспортний засіб на підставі договору застави №Z1/1774825 від 11.10.2013 року переданий у заставу АТ «Креді Агріколь Банк» в якості забезпечення виконання зобов`язання відповідача [PERSON] про повернення кредиту за кредитним договором №1/1774825 від 11.10.2013 року (а.с. 101-105), про що внесений запис в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна (а.с. 36). При цьому, суд неодноразово повідомляв АТ «Креді Агріколь Банк» про можливість вступу в справу в якості третьої особи, як заставодержателя майна, про поділ якого поданий позов до суду, але кредитор жодного інтересу до вказаної справи не виявив. Крім того, з наданої суду довідки АТ «Креді Агріколь Банк» №76612-317 від 19.05.2020 року слідує, що заборгованість за кредитним договором від 11.10.2013 року відсутня, кредит погашений в повному обсязі. За такого, зобов`язання, на забезпечення якого були вжиті обтяження, виконане і вжиті заходи для обтяжувача не є актуальними, тому наявність такого обтяження в реєстрі не може бути підставою для відмови у визначенні часток співвласників у праві спільної власності на спірний автомобіль, оскільки таке визначення частки є переходом із спільної сумісної власності у спільну часткову та не є відчуженням об`єкта нерухомості та не вбачається, що даний позов спрямований на порушення прав заставодержателя. Обґрунтовуючи вимоги про відступ від принципу рівності часток сторін в праві спільної власності на даний автомобіль, позивач вказує на те, що більшу частину кредитних коштів, за які був придбаний автомобіль, в сумі 110 000 грн., позивач сплатила самостійно після припинення шлюбних відносин, що становить 56/100 вартості спірного автомобіля. А інші 44/100 частини вартості майна мають бути поділені між сторонами порівну. Таким чином позивач вважає, що її частка в спірному транспортному засобі має становити 78/100, а відповідача - 22/100. Суд не погоджується з позицією позивача що вказані обставини можуть бути підставою для відступу від закріпленого ст. 70 СК України принципу рівності часток у спільному майні. По-перше, як вказано вище, будь-яких домовленостей про відступлення від принципу рівності часток сторони не досягали. По-друге, вказані позивачем обставини не передбачені серед переліку, визначеного ч. 2 ст. 70 СК України. По-третє, в даному випадку, погашаючи кредитну заборгованість, позивач діяла не як співвласник майна, а як поручитель, який взяв на себе обов`язок солідарно відповідати перед кредитором за зобов`язаннями позичальника, і в даному випадку правовідносини сторін мають регулюватись не положеннями ч.2 ст. 70 СК України, а положеннями ст. 556 ЦК України, які передбачають наслідки виконання зобов`язання поручителем. У зв`язку з наведеним суд вважає, що відсутні достатні підстави для відступу від принципу рівності часток у праві спільної власності на спірний автомобіль, що вказує на необхідність визнання спірного автомобіля спільною сумісною власністю сторін, визначення, що частки сторін у праві спільної власності на вказаний автомобіль становлять по 1/2, та визнання за позивачем права власності на 1/2 частину спірного автомобіля. Крім того, у відповідності до ч.4 ст. 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Такі випадки визначені ст. 365 ЦК України, відповідно до якої право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. У відповідності до постанови Верховного Суду від 26.09.2018 року по справі № 489/3573/16-ц положеннями ст. 71 СК України передбачено підстави, за наявності яких суд може задовольнити позов співвласника про припинення права особи на частку у спільному майні, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим, таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Якщо жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. При цьому, відповідач не надавав згоди на отримання грошової компенсації вартості своєї частки в спільному неподільному майні, що передбачає ч.4 ст. 71 СК України. Крім того, оскільки суд не вбачає підстав для відступлення від принципу рівності часток співвласників, то частка відповідача у спірному майні становить 1/2, що не може визнаватись незначною, і припинення його права власності на визначену частку в спірному автомобілі за таких обставин очевидно завдаватиме відповідачу істотної шкоди та суперечитиме його інтересам, у зв`язку з чим до вказаних правовідносин положення ст. 365 ЦК України не можуть бути застосовані. Як наслідок цього, вимоги позивача про визнання за нею права власності на спірний автомобіль та сплату відповідачу вартості його частки в сумі 54492 грн. не підлягають задоволенню. Підсумовуючи викладене, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, а саме підлягають задоволенню вимоги про становлення факту проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу та вимоги про визнання спірного автомобіля спільною сумісною власністю сторін. Вимоги про визначення часток у праві спільної власності на автомобіль підлягають частковому задоволенню з визначенням рівних часток сторін у праві спільної власності на автомобіль. Вимоги про передачу у власність позивача спірного автомобіля зі сплатою відповідачу 22/100 вартості даного автомобіля задоволенню не підлягають. За такого, загалом з пред`явлених позивачем позовних вимог 2/3 частина підлягає задоволенню, у зв`язку з цим відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесенні останнім судові витрати по сплаті судового збору пропорційно задоволеній частині позовних вимог. В даному випадку позивач за всі позовні вимоги при зверненні до суду з позовом сплатив 4782,10 грн., крім того, за розгляд судом першої та апеляційної інстанції заяви про забезпечення позову по даній справі позивач сплатив 768,40 грн. судового збору (двічі по 384,20 грн.), у зв`язку з цим загалом по даній справі позивач сплатив 5550,50 грн. судового збору, 2/3 від якого в сумі 3700,33 грн. має бути стягнуто з відповідача на користь позивача. Вирішуючи заявлені позивачем вимоги про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в сумі 10000 грн, суд зауважує, що відповідно до ч.2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. З матеріалів справи слідує, що на підтвердження понесення судових витрат на правничу допомогу позивачем надано ордер про надання правової допомоги від 22.10.2019 року; світлокопію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю; світлокопію довідки про взяття на облік платника податків; світлокопію протоколу узгодження ціни до договору № 1008/19-1/Д про надання правової (правничої) допомоги від 08.10.2019 року; світлокопію квитанції до прибуткового касового ордеру №1008/19-1-ор. від 08.10.2019 року; оригінал договору №.1008/19-1/Д від 08.10.2019 року про надання правової (правничої) допомоги. Із вказаних доказів вбачається, що позивачем було сплачено адвокату за надання правничої допомоги за участь у вказаній справі 10000 грн., у зв`язку з чим відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесенні останнім витрати по сплаті витрат на професійну правничу допомогу пропорційно задоволеній частині позовних вимог в розмірі 2/3 від понесених витрат в сумі 6666,67 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial