Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-31 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просила стягнути з останнього на свою користь заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі у розмірі 93771,06 грн, середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати при звільненні в сумі 8246 грн та моральну шкоду у розмірі 20000 грн. В обґрунтування позову позивач зазначила, що з січня 2018 року вона перебувала у трудових відносинах з ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ТОМІКС-ГРУП» (далі ТОВ «ТОМІКС-ГРУП»). Спочатку відповідно до наказу №01/14 від 23 січня 2018 року її було прийнято на посаду менеджера зі збуту та директор ТОВ «ТОМІКС-ГРУП» повідомив їй, що її заробітна плата перші три місяці буде складати 10000-15000 грн, але якщо позивач їх влаштує, то вона буде значно підвищена. У лютому 2018 року позивачу хтось з працівників приніс 1000 грн, за яку вона ніде не розписувалася, будь-яких банківських рахунків на ім`я позивача не відкривалося та згодом позивач довідалася, що каси на підприємстві взагалі не має. Потім директор пояснив позивачу, що це не заробітна плата, а компенсація проїзду та витрат на мобільний зв`язок і попросив її трохи протриматися, оскільки зараз початок року та для підприємства зараз скрутні часи, а потім їй все буде сплачено. В подальшому позивачу кожного місяця так само видавали 1000 грн і запевняли, що вже наступного місяця все буде гаразд. З 10 серпня 2018 року позивач почала виконувати обов`язки начальника збуту, проте знов таки отримувала на руки лише по 1000 грн. 31 липня 2019 року позивач звільнилася з ТОВ «ТОМІКС-ГРУП», розраховуючи, що при звільненні їй мають виплатити як заборгованість по заробітній платі, так і компенсацію за невикористану відпустку, але станом на 20 вересня 2019 року заробітна плата нею так і не отримана. Потім позивач, через відмову відповідача видати їй довідку про нараховану заробітну плату та її виплату, звернулася до Пенсійного Фонду України і дізналася що у 2018 та 2019 роках їй було нараховано, але не виплачено, заробітну плату у загальному розмірі 93771,06 грн. Таким чином, згідно ч.1 ст.117 КЗпП України з відповідача також підлягає стягненню середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати при звільненні в сумі 8246 грн (5600/21*31 (день затримки з 31 липня по 15 вересня 2019 року). Крім того, позивач зазначає, що дії роботодавця щодо не проведення з нею розрахунків при звільненні поставили її у скрутне матеріальне становище, унеможливили забезпечення нормального існування як її особисто, так і членів родини, за її сприяння відповідач уклав багатотисячні контракти і отримав мільйонні прибутки. Зазначені обставини створили психотравматичну ситуацію, порушення трудових прав, що є підставою для стягнення з роботодавця моральної шкоди у розмірі 20000 грн. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 16 жовтня 2019 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 15 листопада 2019 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача адвокат Ремез К.І. зазначила, що позивач дійсно перебувала у трудових відносинах з ТОВ «ТОМІКС-ГРУП», проте заробітна плата за весь період роботи виплачувалася у повному обсязі, в порядку та строки, визначені законом. Зазначає, що доказами своєчасної виплати заробітної плати позивачу є відомості нарахування заробітної плати та відомості на виплату готівки, в яких наявні підписи позивача щодо отримання нею грошових коштів. Також доказами проведення своєчасного розрахунку з позивачем при звільненні є платіжні доручення, що підтверджують сплату податку з доходів фізичних осіб, єдиного соціального внеску та військового збору. Крім того, відповідач повідомляє, що оплата стільникового зв`язку на підприємстві здійснюється у безготівковій формі. Номер службового телефону, яким користувалася позивач - [NUMBER] , що підтверджується зазначенням її реквізитів на вихідних документах ТОВ «ТОМІКС-ГРУП» та листах електронної пошти. На підставі викладеного, представник відповідача вважає, що відсутній предмет спору та у задоволенні позову слід відмовити. Ухвалою Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 24 червня 2020 року у справі призначено судову почеркознавчу експертизу та зупинено провадження у справі. Ухвалою Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 02 листопада 2020 року поновлено провадження у справі. Позивач та її представник [PERSON] , про слухання справи повідомлені належним чином, у судове засідання не з`явилися, представник позивача подала заяву про розгляд справи без її та позивача участі. Відповідач, про слухання справи повідомлений чином, представник відповідача до судового засідання не з`явився, будь-яких заяв чи клопотань не подавав. Дослідивши письмові докази, судом встановлені наступні фактичні обставини. З 24 січня 2018 року позивача прийнято на посаду менеджера (управителя) із збуту в ТОВ «ТОМІКС-ГРУП» з окладом (тарифною ставкою) 4000 грн (т.1 а.с.13, 43). З 13 серпня 2018 року позивача переведено на посаду начальника відділу збуту ТОВ «ТОМІКС-ГРУП» з посадовим окладом згідно штатного розпису (т.1 а.с.13-14,45). 31 липня 2019 року позивача звільнено із займаної посади начальника відділу збуту ТОВ «ТОМІКС-ГРУП» за згодою сторін на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України (а.с.14, 47). З відомостей наданих Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області вбачається, що відповідачем за весь час роботи позивачу було нараховано наступний розмір заробітної плати: за січень 2018 року 1142,88 грн, за лютий 2018 року 4030 грн, за березень 2018 року 4060 грн, за квітень 2018 року 4090 грн, за травень 2018 року 4120 грн, за червень 2018 року 4150 грн, за липень 2018 року 4180 грн, за серпень 2018 року 4345,10 грн, за вересень 2018 року 4430 грн, за жовтень 2018 року 4500 грн, за листопад 2018 року 5200 грн, за грудень 2019 року 5250 грн, за січень 2019 року 5300 грн, за лютий 2019 року 5350 грн, за березень 2019 року 5400 грн, за квітень 2019 року 5500 грн, за травень 2019 року 5550 грн, за червень 2019 року 5600 грн, за липень 2019 року 11573,08 грн, що разом становить 93771,06 грн (т.1 а.с.17-17а). Представником відповідача на підтвердження виплати позивачу нарахованої заробітної плати за весь час її роботи в ТОВ «ТОМІКС-ГРУП» надано суду відомості з січня\~2018\~року по\~липень 2019\~року на виплату готівки, де позивач ставила свій підпис про отримання вказаних в них коштів (т.1 а.с.49,50,52,55,56,58,59,61,64,65,67,68,70,71,73,74,76,77,79,80,82,83,85,86,88,89,91,92,94,95,97,98,100,101,103). Згідно висновку експерта №2930-20 за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи у цивільній справі №204/6846/19 підпис від імені [PERSON] у графі «Підпис про одержання» відомості на виплату готівки №ТГ-000000012 за червень 2019 року від 04.07.2019 виконаний не [PERSON] , а іншою особою з наслідуванням її справжнього підпису; вирішити питання, чи виконані підписи від імені [PERSON] у графах «Підпис про одержання» у всіх інших відомостях [PERSON] або іншою особою, не надається можливим через непридатність досліджуваних підписів для ідентифікації (т.1 а.с.211-219). Вирішуючи пред`явлені позовні вимоги в частині стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні судом враховується наступне. Відповідно до ст.94 КЗпП України заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу, яка згідно ст.115 вказаного Кодексу виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Судом враховуються роз`яснення викладені в п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», за яким задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Отже, судом встановлено, що заборгованість відповідача по заробітній платі перед позивачем за період з січня 2018 року по липень 2019 року складає 93771,06 грн. Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідачем належних та допустимих доказів того, що позивачем отримувалася спірна нарахована заробітна плата суду не надано. Так, судом враховується, що згідно висновку експерта №2930-20 за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи у цивільній справі №204/6846/19 підпис від імені [PERSON] у графі «Підпис про одержання» відомості на виплату готівки №ТГ-000000012 за червень 2019 року від 04.07.2019 виконаний не [PERSON] , а іншою особою з наслідуванням її справжнього підпису. Доказів того, що у всіх інших відомостях на виплату готівки підпис був виконаний позивачем суду не надано, а надані відомості складені в такому вигляді, що не можливо ідентифікувати підпис у графі «Підпис про одержання» через непридатність досліджуваних підписів для ідентифікації. Будь-яких інших належних та допустимих доказів на спростування доводів позивача відповідачем суду також не надано. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України,\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З урахуванням предмету та підстави позову, суд дійшов висновку, що ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права позивача, характеру його порушення, наслідкам, спричиненим цим порушенням буде стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за період з січня 2018 року по липень 2019 року у розмірі 93771,06 грн. Зазначену суму заробітної плати позивачу станом на час розгляду справи судом не виплачено, доказів протилежного відповідачем суду не надано. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні судом враховується, що частиною 1 ст. 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Суд враховує роз`яснення, викладені Пленумом Верховного Суду України у п. 20 своєї постанови «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 13, за якими, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності у цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У правовому висновку, викладеному Верховним судом України у постанові № 6-114цс13 від 20 листопада 2013 року, встановлено, що згідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Отже, обов`язок із виплати заборгованості із заробітної плати покладається на роботодавця. Визначаючи розмір середнього заробітку, який підлягає стягненню на користь позивача, суд враховує вимоги абз. 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року, згідно якого у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. За п. 8 вказаного Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Таким чином, виходячи з меж позовних вимог, відповідно до яких позивач просить стягнути середній заробіток\~за час\~затримки остаточного\~розрахунку при\~звільненні за період з 31 липня 2019 року до 15 вересня 2019 року, суд виходить з наступних розрахунків: - останніми двома повними місяцями роботи позивача є червень-травень 2019 року; - кількість фактично відпрацьованих позивачем календарних днів в зазначений період становить за червень 2019 року 18, за травень 2019 року 22 (т.1 а.с.147-50); - позивачу за цей період нарахована заробітна плата у розмірі за червень 2019 року 5600 грн, за травень 2019 року 5550 грн (т.1 а.с.17а); -\~середньоденний заробіток\~позивача за\~останні два\~повні місяця\~роботи становить\~(5600+5550)\~/\~(18+22)\~=\~278,75 грн; - кількість робочих днів з 1 серпня 2019 року по 15 вересня 2019 року\~(враховуючи межі пред`явлених позовних вимог) складає 31; -\~середній заробіток\~за зазначений\~період склав\~31 х 278,75 = 8641,25\~грн. При цьому суд враховує роз`яснення, викладені у п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», за яким задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Враховуючи вищевикладене,\~вирішуючи справу\~в межах\~пред`явлених позовних\~вимог,\~суд приходить\~до висновку,\~що позовні\~вимоги слід\~задовольнити та\~з відповідача\~на користь\~позивача підлягають\~стягненню нарахована,\~але не\~виплачена заробітна\~плата,\~у розмірі\~93771,06 грн та середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільненні у розмірі 8246\~грн, що разом складає 102017,06 грн. Доводи представника відповідача [PERSON] з приводу того, що справляння і сплата відповідачем з доходів позивача податку й інших обов`язкових платежів є доказом виплати позивачу заробітної плати судом до уваги не приймаються, оскільки справляння і сплата таких платежів не є доказом того, що позивачу було виплачено заробітну плату у спірному розмірі та періоді. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди, суд виходить з наступного. Відповідно до статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини, крім випадків, встановлених законом. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування (стаття 23 ЦК України). Крім того, у частині 1 статті 237-1 КЗпП України визначено, що\~відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. За пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Крім того, судом враховуються висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 682/1892/15-ц, відповідно до яких підставою для відшкодування моральної шкоди є факт порушення підприємством трудових прав працівника, а саме невиплата всіх належних сум, що змусило докладати додаткових зусиль для відновлення порушеного права, внаслідок чого в житті працівника відбулися вимушені зміни негативного характеру. Отже, суд виходить з того, що сам факт порушення прав позивача щодо своєчасного отримання заробітної плати за виконану ним роботу, свідчить про перенесені останнім моральні страждання, оскільки позивач об`єктивно був вимушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя. З урахуванням характеру страждань, їх обсягу, тривалості, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості суд вважає, що розміром грошового відшкодування моральної шкоди необхідним, достатнім, розумним і справедливим за наведених обставин, є 2000 гривень, а тому позовні вимоги слід в даній частині задовольнити частково. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Розподіляючи судові витрати судом враховується наступне. Згідно зі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог; інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позивач звільнена від сплати судового збору за подання позовної заяви про стягнення заробітної плати з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 768,40 грн (1921*0,4). Також з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені судові витрати на проведення експертизи за задоволену позовну вимогу про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, що складають 4707,07 грн (т.1 а.с.207,210-224) та понесені судові витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні і моральної шкоди, що складають 1310,09 грн (1536,80*(102017,06+2000)/(102017,06 [NUMBER] )), що разом складає 6017,16 грн (т.1 а.с.29).

Outcome: partial