Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-13 00:00:00

Позивач звернулася до суду з зазначеним позовом, уточненим в ході розгляду справи (а.с. 54-56), посилаючись на те, що 11 березня 1994 року, будучи неповнолітньою, стала співвласником квартири [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, оскільки квартира була приватизована. На сьогоднішній день вона являється інвалідом з дитинства 2 групи і у неї немає житла. Сталося так, що батьки розлучені, проживають окремо, а вона в 16 років не мала можливості отримати паспорт громадянина України, оскільки ніде не була зареєстрована. 18 квітня 2007 року, коли їй було вже 18 років батько зареєстрував її за своєю адресою і вона нарешті змогла отримати паспорт громадянина України. Власного житла у неї немає, тому що 07 вересня 1995 року квартира [ADDRESS] її матір'ю [PERSON] була продана [PERSON] 04 грудня 2003 року квартиру за договором купівлі-продажу в рівних частинах придбали [PERSON] та [PERSON] Про те, що вона була співвласником квартири та що квартиру було продано, вона дізналася лише у травні 2009 року. Вказана угода не відповідає вимогам, закріпленим у Цивільному кодексі УРСР та Кодексі про шлюб та сім'ю України, які діяли на час укладення угоди. Зокрема, відчуження квартири відбулося без згоди органу опіки та піклування, оскільки таку згоду опікунська рада надала 15 вересня 1995 року, тобто після підписання договору купівлі-продажу. Крім того, відповідно до ст. 129 Кодексу про шлюб та сім'ю України опіка і піклування встановлюються державною адміністрацією районів, районів міст Києва і Севастополя, виконавчими комітетами міських, чи районних у містах, сільських, селищних Рад народних депутатів. Опікунська рада до зазначених органів не належить. Також рішення опікунської ради підписане не головою опікунської ради, а іншою особою. Також позивач зазначила, що в порушення вимог ст.227 Цивільного кодексу УРСР договір купівлі продажу не посвідчено нотаріусом. На підставі викладеного позивач, на підставі ст. ст. 47, 48 Цивільного кодексу УРСР просила визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 07 вересня 1995 року, укладений між її матір'ю [PERSON] та [PERSON] на Українській біржі «Десятинна», оскільки він не відповідав вимогам закону та ущемлював права неповнолітньої дитини. Також позивач просила, посилаючись на ст. 145 Цивільного кодексу УРСР, ст.ст. 388, 392 Цивільного кодексу України, визнати за нею право власності на ? частину вказаної квартири. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, причини неявки до суду не повідомила. Відповідач [PERSON] проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на його необґрунтованість та зазначила, що продажем квартири займався батько позивача [PERSON], який також був присутній на біржі при укладенні угоди. Угода була сторонами повністю виконана і на протязі багатьох років питання щодо її недійсності не поставало. Представник відповідача [PERSON] проти задоволення позову також заперечувала, посилаючись на те, що її довіритель та його дружина [PERSON] на законних підставах за договором купівлі-продажу від 04 грудня 2003 року, посвідченим нотаріально, придбали квартиру [ADDRESS], зареєстровані та проживають в ній разом з двома неповнолітніми дітьми, будь-які підстави для задоволення позову відсутні. Відповідач [PERSON] до суду не з'явилася, подала заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій зазначила, що заперечення [PERSON] проти позову підтримує. Представники третіх осіб проти задоволення позову заперечували, посилаючись на те, що оспорюваний договір укладено відповідно до законодавства України. Також зазначили, що рішення опікунської ради відповідає вимогам законодавства того часу, необхідність проставлення гербової печатки на такому рішенні не передбачена, а саме рішення готується та реєструється у десятиденний термін з дня засідання комісії. В подальшому представники третіх осіб в судове засідання не з'явилися та подали заяви про розгляд справи за їх відсутності. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали даної справи та справи № 2-3948/10, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 11 березня 1994 року (а.с.18) квартира [ADDRESS] (далі - спірна квартира) на праві спільної сумісної власності в рівних долях належала [PERSON] та члену її сім'ї (дочка) [PERSON] За договором купівлі-продажу від 07 вересня 1995 року (а.с. 6), укладеного на Українській біржі «Десятинна», [PERSON], яка діяла від свого імені та від імені своєї неповнолітньої дочки [PERSON], [INFO], (а.с. 79, 108), продала спірну квартиру [PERSON], яка після реєстрації шлюбу змінила прізвище на [PERSON] (а.с. 58). В подальшому, за договором купівлі-продажу від 26 грудня 1997 року (а.с. 49), посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Занудіною О.І., [PERSON] продала спірну квартиру [PERSON], яка, в свою чергу, за договором купівлі-продажу від 04 грудня 2003 року (а.с. 48), посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Костенко Т.А., продала спірну квартиру [PERSON] та [PERSON], які придбали її в рівних частках кожний. За повідомленням Київського міського бюро технічної інвентаризації на даний час спірна квартира на праві власності зареєстрована за [PERSON] та [PERSON] в рівних долях на підставі договору купівлі-продажу від 04 грудня 2003 року (а.с. 120). На час укладення договору купівлі-продажу спірної квартири від 07 вересня 1995 року діяли норми Цивільного кодексу УРСР та Кодексу про шлюб та сім'ю України. Відповідно до ст. 60 Кодексу про шлюб та сім'ю України захист прав та інтересів неповнолітніх дітей лежить на їх батьках, які діють без особливих на те повноважень. Відповідно до ст. 78 Кодексу про шлюб та сім'ю України якщо у неповнолітніх є належне їм майно, батьки управляють ним як опікуни та піклувальники без спеціального на те призначення, але з додержанням відповідних правил про опіку та піклування. Згідно зі ст. 129 Кодексу про шлюб та сім'ю України опіка і піклування встановлюються державною адміністрацією районів, районів міст Києва і Севастополя, виконавчими комітетами міських, чи районних у містах, сільських, селищних Рад народних депутатів. Безпосереднє ведення справ по опіці і піклуванню покладається на відповідні відділи і управління місцевої державної адміністрації районів, районів міст Києва і Севастополя, виконавчих комітетів міських чи районних у містах Рад народних депутатів, в тому числі й щодо осіб, які не досягли 18 років. Органи опіки і піклування здійснюють свою діяльність відповідно до цього Кодексу і правил, що затверджуються у порядку, встановлюваному Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п.7 Правил опіки та піклування в Українській РСР, затверджених Міністром юстиції УРСР, Міністром освіти УРСР, Міністром охорони здоров'я УРСР, Міністром соціального забезпечення УРСР 15 липня 1971 року (далі - Правила), що діяли на час укладення оспорюваного правочину, для допомоги в роботі при органах опіки та піклування створюються опікунські ради з депутатів та представників громадськості , які очолюють члени виконавчих комітетів відповідних Рад депутатів трудящих. Згідно з п. 31, 36 Правил, ст. 145 Кодексу про шлюб та сім'ю України опікуни і піклувальники мають право управляти майном підопічних в інтересах останніх. Опікун не вправі без дозволу органів опіки і піклування укладати угоди, а піклувальник давати згоду на їх укладення, якщо вони виходять за межі побутових. Такими угодами, зокрема, є договори, що потребують нотаріального посвідчення і спеціальної реєстрації, відмова від належних підопічному майнових прав, поділ майна, поділ або обмін жилої площі, видача письмових зобов'язань тощо. З матеріалів справи вбачається, що на виконання вимог вищезазначених норм закону [PERSON] 06 вересня 1995 року звернулася до голови опікунської ради з заявою (а.с. 75), в якій просила надати дозвіл на продаж спірної квартири, співвласником якої являється її неповнолітня дочка [PERSON], для придбання квартири поліпшеного планування з метою покращення житлових умов дитини. Батько [PERSON] - [PERSON] також написав голові опікунської ради заяву (а.с.76) про те, що він не заперечує проти продажу спірної квартири та надав до опікунської ради довідку форми № 15 від 31 серпня 1995 року (а.с. 80) про те, що він надасть своїй неповнолітній дитині можливість користування жилим приміщенням по вул. Алмаатинській, 13 в м. Києві. З довідки ЖЕК № 4 від 06 вересня 1995 року (а.с. 81) вбачається, що станом на зазначену дату [PERSON] та її неповнолітня дочка [PERSON] були зареєстровані в спірній квартирі. Також до опікунської ради [PERSON] було надано договір купівлі-продажу від 31 травня 1993 року (а.с. 82), укладений на Товарній будівельно-паливній біржі «Українська біржа», за яким [PERSON] придбала трьохкімнатну квартиру [ADDRESS]. В цій квартирі, як пояснив представник позивача, позивач і проживала до укладення [PERSON] договору від 24 жовтня 2000 року (а.с. 109), за яким вона продала вказану квартиру [PERSON] та [PERSON] З врахуванням наданих документів опікунська рада при Мінській районній Раді народних депутатів м. Києва дала згоду [PERSON] на продаж спірної квартири, в якій її неповнолітня дочка [PERSON] є співвласником, та на представництво інтересів неповнолітньої по даному питанню (а.с. 129). Вказана згода була оформлена відповідним рішенням опікунської ради від 15 вересня 1995 року № 270. Суд не приймає до уваги посилання позивача на те, що вказане рішення підписане неуповноваженою особою, оскільки позивачем та її представником на підтвердження вказаної обставини не надано жодних доказів. Також суд не приймає до уваги посилання позивача та її представника на те, що при укладенні оспорюваної угоди згоди органу опіки та піклування не існувало, так як рішення опікунської ради прийнято 15 вересня 1995 року, тобто після укладення договору, оскільки з пояснень представників Служби у справах дітей Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації та Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації вбачається, що засідання опікунської ради та надання згоди на продаж спірної квартири відбулося до укладення договору, тоді як для виготовлення самого рішення потрібен певний час, у зв'язку чим його було оформлено пізніше. Щодо посилань позивача та її представника на недійсність угоди у зв'язку з недодержанням нотаріальної форми, обов'язковість якої в даному випадку передбачена ст.227 Цивільного кодексу УРСР, суд зазначає, що відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Крім того, відповідно до положень ст. 128 Цивільного кодексу УРСР право власності у набувача за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторони ж договору купівлі-продажу повністю виконали вказану угоду (продавець - отримав грошові кошти, звільнив квартиру, а покупець - вселився в квартиру та в подальшому продав її іншим особам). На підставі вищевикладеного судом встановлено, що дозвіл на укладення договору купівлі продажу спірної квартири було надано уповноваженим органом з дотриманням вимог закону, оспорювана угода також була укладена з дотриманням вимог закону та не ущемлювала особисті чи немайнові права неповнолітньої [PERSON], тому підстави для визнання її недійсною на підставі ст.ст. 47, 48 Цивільного кодексу УРСР відсутні. На даний час позивач, відповідно до відмітки у паспорті (а.с. 130), з 12 травня 2007 року зареєстрована за адресою: [ADDRESS]. Вказана квартира на праві власності з 1995 року належить батьку позивача [PERSON] (відповідно до його пояснень). Також з пояснень представника позивача [PERSON] вбачається, що [PERSON] на праві власності належить [ADDRESS], яку остання придбала в період з 1994 року по 1997 року. Проте, подальші дії батьків позивача щодо купівлі-продажу нерухомого майна та нереєстрації неповнолітньої дочки не впливають на дійсність оспорюваного правочину. У зв'язку з відмовою у задоволенні позовних вимог про визнання договору купівлі-продажу від 07 вересня 1995 року недійсним, та у зв'язку з тим, що судом встановлено, що [PERSON] мала право відчужувати спірне нерухоме майно, відсутні й підстави для задоволення позовних вимог про визнання за позивачем права власності на ? частину спірної квартири. Крім того, позивачем пропущена передбачена ст. 257 Цивільного кодексу України позовна давність тривалістю у три роки для звернення до суду з зазначеним позовом, оскільки відповідно до ч. 4 ст. 261 ЦК України у разі порушення цивільного права або інтересу неповнолітньої особи позовна давність починається від дня досягнення нею повноліття. Позивач, яка народилася [INFO] року, досягла повноліття [INFO], проте до суду з зазначеним позовом звернулася лише 14 січня 2011 року. З матеріалів справи № 2-3948/10 вбачається, що [PERSON] 14 квітня 2010 року зверталася до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу спірної квартири недійсним та визнання за нею права власності на ? частину вказаної квартири, проте ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 22 грудня 2010 року вказану позовну заву залишено без розгляду у зв'язку з повторною неявкою представника позивача [PERSON] без поважних причин. Відповідно до ст. 265 Цивільного кодексу України залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності. Представники третіх осіб та представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заявили про необхідність застосування судом позовної давності. Відповідно до ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Підстави для визнання поважними причин пропущення позивачем позовної давності відсутні. Зокрема, позивачем не надано доказів того, що вона дізналася, що була співвласником спірної квартири та що її частку було продано лише у травні 2009 року.

Outcome: dismissed