Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-13 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, мотивуючи свої вимоги тим, що вона є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Позивач набула право власності на вказане нерухоме майно відповідно до договору дарування від 09.03.2016, відповідно до якого, [PERSON] подарувала їй 21/100 частину житлового будинку по [ADDRESS] . Дана частина житлового будинку фактично є окремою житловою квартирою [ADDRESS] в одноповерховому житловому будинку. З 23.03.2016 в даному будинку зареєстровано місце проживання дочки позивача - відповідача [PERSON] , [INFO] . Однак, дочка вже протягом багатьох років проживає за кордоном. Відповідач, будучи зареєстрованою у належному позивачу будинку, порушує її право власності на дане нерухоме майно. Вказані обставини змусили позивача звернутися до суду з даним позовом. Просить суд визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням у будинку, розташованому за адресою: [ADDRESS] . В судове засідання позивач не з`явилася. Від її представника надійшла заява про розгляд справи у його та позивача відсутність, на задоволенні позову наполягає. Відповідач в судове засідання не з`явилася, від неї надійшла заява, у якій вона вказала, що позов визнає, розгляд справи просить здійснювати у її відсутність. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, в зв`язку з неявкою усіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно копії інформаційної довідки з Державного реєстру прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 09.03.2016 (а.с. 6-7), позивачу на праві спільної часткової власності належить 21/100 частина житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Дану частину житлового будинку позивачем набуто на підставі договору дарування від 09.03.2016 (а.с. 8-9). Відповідно до копії домової книги (а.с. 13-14), за вказаною адресою 23.03.2016 зареєстровано відповідача [PERSON] . Відповідно до копії довідки Тульчинської міської ради №02-34-292 від 13.05.2020 (а.с. 15), відповідач [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , однак фактично за даною адресою не проживає. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Так, відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Частиною 1 ст 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до який громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. За змістом ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР, до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій ст. 64 цього Кодексу. Згідно з ч. ч. 2, 3ст. 64 ЖК УРСР, до членів сім`ї наймача належить дружина наймача, їхні діти та батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в п. 2 цієї статті перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати у займаному житловому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Водночас, ч. 4 ст. 3 СК України, передбачено, що сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Так, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користуватися цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша ст. 405 ЦК України). При цьому необхідно мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. Отже, стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню саме положення статті 405 ЦК України, що відповідає роз`ясненням, які містяться в п. 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав». Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 №2 встановив, що реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальному житловому фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім`ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Судом встановлено, що відповідач протягом року в квартирі [ADDRESS] , не проживає. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У відповідності до ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадяни протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зобов`язані зареєструвати місце свого проживання. Згідно вимог ст. 7 названого Закону зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням. На підставі статей 12, 81 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, оскільки, під час розгляду справи не встановлено підстав для збереження жилого приміщення за відповідачем, яка позов визнає, суд вважає, що є підстави для визнання її особою, що втратила право користування житловим приміщенням, так як вона тривалий час, понад один рік, у ньому не проживає. Аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи визнання відповідачем позову, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є законними та обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, враховуючи те, що позивач звільнена від сплати судового збору, з відповідача слід стягнути на користь держави судовий збір в розмірі 840,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved