Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-30 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON], третя особа без самостійних вимог Берегівський районний відділ головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області про усунення перешкод у користуванні майном, позбавлення права користування житловим приміщенням та виселення. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначила, що квартира [ADDRESS] належить їй на підставі договору купівлі-продажу від 11.10.2013 року, укладеного між нею та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Берегівського районного нотаріального округу Закарпатської області [PERSON] і зареєстрованого в реєстрі за № 1326. За усною домовленістю між позивачкою та колишньою власницею квартири, остання та її повнолітні діти [PERSON] і [PERSON] мали знятися з реєстрації місця проживання за вищевказаною адресою та виселитися з квартири в день підписання Договору, однак це було зроблено лише колишньою власницею квартири. На сьогоднішній день відповідачі залишаються зареєстрованими в належній мені Квартирі, добровільно з реєстраційного обліку зніматися не бажають, так і по сьогоднішній день вони зареєстровані в квартирі [ADDRESS], Закарпатської області. Наявність реєстрації відповідачів за вище вказаною адресою, створює для позивача незручності, перешкоди у користуванні та розпорядженні своїм житлом та порушує її право власності на нерухоме майно. У судове засідання позивач [PERSON] не з'явилася, однак представником позивача подано заяву в якій просить розглянути справу без їх участі, позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просять задовольнити. Проти винесення заочного рішення не заперечують. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] до суду не з'явилися, причини неявки суду не повідомили, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлялися відповідно до ч. 5 ст. 74 ЦПК України, а тому по справі необхідно постановити заочне рішення, відповідно до ст. 224 ЦПК України через неявку відповідачів в судове засідання. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ГУДМС Берегівського РВ в судове засідання не з'явився, згідно поданої заяви просить суд справу розглянути без його участі на розсуд суду. Перевіривши матеріали справи, повно і всебічно з'ясувавши обставини справи, дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінивши докази у справі за своїм внутрішнім переконанням згідно ст. 212 ЦПК України, захищаючи порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, згідно ст. 1 ЦПК України, пришов до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 11.10.2013 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], позивачці [PERSON] належить на праві власності квартира [ADDRESS]. З листа Берегівського РВ ГУДМС України в Закарпатській області №2944 від 01.11.2013 року, вбачається, що [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], значаться на реєстраційному за адресою: [ADDRESS] (а.с. 15). У ст. 29 ЦК України визначено поняття «місця проживання», а саме, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно, тимчасово. Згідно ст. 383 ЦК України, власник квартири (будинку) має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно з положеннями частини 1 статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Відповідно до ст. 316 ЖК України право власності - це право особи на майно, яке він здійснює відповідно до закону, по своїй волі і незалежно від волі інших осіб. Зміст права власності складають три правомочність - володіння, користування і розпорядження. Володіння майном - має на увазі юридично закріплену можливість фактично володіти майном, впливати на нього у будь-який момент, здійснювати відносно такого майна свою волю. Право користування полягає в юридично закріпленій можливості власника використовувати корисні якості майна для себе, отримувати з цього користь, вигоду. Розпорядження майном - це можливість власника встановлювати, змінювати, припиняти юридичне існування майна. Відповідно до частини 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частиною 1 статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена, або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Суд вважає, що право позивача вільно користуватися та розпоряджатися своєю власністю порушено та підлягає захисту, у зв'язку з існуванням факту реєстрації у квартирі [ADDRESS], відповідачів [PERSON] та [PERSON] та їх проживання за вищевказаною адресою. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги про позбавлення відповідачів [PERSON] та [PERSON] права користування житлом, підлягають задоволенню, так як останні знятися добровільно з реєстраційного обліку та висилитись з вказаної адреси не бажають. Згідно ст.15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення,невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу , який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності до ст.3 Цивільно-процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановлену цивільно-процесуальним кодексом звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав,свобод чи інтересів. У відповідності до ст.64 Конституції України право на звернення до суду за захистом своїх прав і свобод не підлягає обмеженню. Дане право гарантоване усім фізичним та юридичним особам, права і свободи чи інтереси яких порушені, невизнані або оспорені. Згідно ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права,свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб у спосіб визначений законами України. У відповідності до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб,поданим у відповідності до норм ЦПК в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін. Згідно ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Судом були надані рівні права сторонам процесу щодо подання доказів, їх дослідження і доведення перед судом їх переконливості. Позивачем вимоги позову доведені, на підставі наданих доказів, встановлені обставини, що свідчать про порушення її права, яке підлягає захисту в обраний позивачем спосіб. Відповідно зі ст. 88 ЦПК України, слід стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] понесені судові витрати у розмірі 114 гр. 70 коп. ( а.с. 1). На підставі викладеного,

Outcome: approved