Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-09 00:00:00

Позивач звернулася до суду з зазначеним позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] на її користь в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок ДТП 153 155,86 грн. та понесені нею судові витрати по справі. Свій позов мотивує тим, що 05.05.2019 р. о 16-40 год. на 150 км + 255 м а/д Київ-Одеса сталася дорожньо-транспортна пригода, в якій було пошкоджено належний [PERSON] автомобіль марки «Toyota Fj Cruiser» номерний знак [NUMBER] . На момент ДТП автомобіль був у розпорядженні [PERSON] , яка користувалась ним згідно нотаріально посвідченої довіреності ННЕ 285368 від 22.05.2019 р. Постановою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 02.10.2019 р. [PERSON] визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Автомобілі позивача та відповідача на момент ДТП застраховані не були. Внаслідок зіткнення, автомобіль марки «Toyota Fj Cruiser» отримав механічні ушкодження, та як вбачається зі звіту про оцінку №МК0065_19_FO_АА3595НІ, виданого Українським центром після аварійного захисту «Експерт-сервіс авто» від 01.11.2019 р., вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «Toyota Fj Cruiser» номерний знак [NUMBER] громадянину [PERSON] становить 153 155, 86 грн., яку позивач просить стягнути на його користь. Позивач в судове засідання не з`явився, від представника позивача надійшла заява про слухання справи за його відсутності, позов підтримує, просить його задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, від його представника до суду надійшла заява про слухання справи за його відсутності, заперечує проти позову на підставах викладених у відзиві, просить відмовити в задоволенні позову. Враховуючи, що сторони по справі в судове засідання не з`явились, відповідно до ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши письмові докази по справі у їх сукупності, приходить до наступних висновків. Згідно з положеннями ч.3 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до вимог статей 2 та 4 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, за захистом яких кожна особа має право звернутися до суду. Частиною 1 ст. 22 ЦК України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Відповідно до змісту ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи, а також шкода завдана майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. У відповідності до положень ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеною небезпеки, відшкодовується особою, яка на правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, зокрема, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України). Статтею 1192 ЦК України визначено, що з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. За ч. 2, ч. 5 вказаної статті, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що право особи на відшкодування заподіяної шкоди за рахунок особи з вини якої її завдано є безумовним й може бути обмежено лише у випадках прямо передбачених законом. За п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2014 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України, шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Судом встановлено, що 05.05.2019 р. о 16-40 год. на 150 км + 255 м а/д Київ-Одеса [PERSON] керував автомобілем марки Skoda Octavia номерний знак [NUMBER] та допустив зіткнення з автомобілем марки «Toyota Fj Cruiser» номерний знак [NUMBER] , який належить [PERSON] . На момент ДТП автомобіль «Toyota Fj Cruiser» номерний знак [NUMBER] був у розпорядженні [PERSON] , яка користувалась ним згідно нотаріально посвідченої довіреності ННЕ 285368 від 22.05.2019 р. (а.с. 8). Постановою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 02.10.2019 р. [PERSON] визнано винним у вчиненні правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП (а.с. 9-10). Автомобілі позивача та відповідача на момент ДТП застраховані не були. Внаслідок зіткнення автомобіль марки «Toyota Fj Cruiser» отримав механічні ушкодження, та як вбачається зі звіту про оцінку №МК0065_19_FO_[NUMBER], виданого Українським центром після аварійного захисту «Експерт-сервіс авто» від 01.11.2019 р., вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «Toyota Fj Cruiser» номерний знак [NUMBER] громадянину [PERSON] , становить 153 155, 86 грн. (а.с. 11-43). Відповідно до ч. 3 ст. 386 та ст. 396 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди; особа. яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна. Відповідно до частини першої статті 395 ЦК України речовими правами на чуже майно є: 1) право володіння; 2) право користування (сервітут); 3) право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); 4) право забудови земельної ділянки (суперфіцій). До матеріалів справи позивачем долучено Довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською О.В. за №1891 від 22.05.2019 р., якою позивач обґрунтовує свої повноваження для звернення до суду. Як вбачається з вказаної довіреності, вона датована 22.05.2019 р., а ДТП трапилась 05.05.2019 р., що свідчить про те, що на момент вчинення ДТП вказаної довіреності не було, а матеріали справи не містять інформації, на якій правовій підставі позивач керував транспортним засобом та які повноваження відносно автомобіля мав. Крім того, з огляду на зміст матеріалів справи не вбачається яким речовим правом був наділений позивач на момент скоєння ДТП. Довіреність видана на позивача також не зазначає речового права позивача, передбаченого нормами права, яке б надавало йому повноваження звертатись з позовом до суду на захист порушеного права, оскільки позивач не має права володіння автомобілем, а лише право розпорядження ним та його експлуатацію. Виходячи з цього позивач є розпорядником автомобіля, а не його володільцем. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Серед вказаних повноважень, наданих позивачу щодо розпорядження та експлуатації автомобіля, відсутнє право позивача на звернення до суду з позовом від імені власника на стягнення матеріальної чи іншої шкоди. Таким чином, дослідивши всі матеріали справи, надавши належну оцінку наданим доказам, а також виходячи із принципів справедливості, добросовісності і розумності, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed