Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-23 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини. Свій позов мотивує тим, що 09 листопада 2013 року між нею та відповідачем було укладено шлюб. Від спільного подружнього життя у них [INFO] народився син [PERSON] . З моменту припинення шлюбних стосунків, відповідач по справі припинив надання будь-якої матеріальної допомоги на отримання дитини, та взагалі ніякої допомоги не надає , хоча спроможний надавати таку допомогу, не приймає участі у вихованні сина. Дитина повністю перебуває на її утриманні. На даний час вона не має постійного місця праці та до вересня 2020 року перебувала на обліку в Іваничівській районній філії ВОЦЗ та отримувала допомогу по безробіттю. Враховуючи важке матеріальне становище, просить суд стягувати з відповідача в її користь аліменти на утримання малолітньої дитини, сина [PERSON] в твердій грошовій сумі, в розмірі 3000 гривень щомісячно, починаючи з дня подання позовної заяви до суду і до досягнення сином повноліття. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася, до суду подала заяву, в якій позовні вимоги підтримала повністю з вищенаведених підстав, просить позов задоволити та розгляд справи проводити у її відсутність. Не заперечує проти проведення заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, заяву про розгляд справи за його відсутності не подав, хоча був вчасно і належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, оскільки судова повістка була направлена йому за адресою за якою він на даний час проживає. Крім того, відповідач повідомлявся про розгляд справи у відповідності до ч. 11 ст.128ЦПК України, шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному веб-сайті судової влади України. За погодженням позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст.280 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У зв`язку з цим, на підставі ст. 247 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без фіксування судового процесу. Суд, вивчивши позовну заяву та дослідивши письмові докази по справі, приходить до наступних висновків. Відповідно до статей 12,13 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Дані правовідносини регулюються Сімейним Кодексом України (далі - СК України). В судовому засіданні встановлено, що сторони 09 листопада 2013 року уклали шлюб. Від спільного подружнього життя у них [INFO] народився син [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] видане відділом ДРАЦС реєстраційної служби Нововолинського міського управління юстиції Волинської області, актовий запис № 69, згідно якого батьками дитини записані позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] . Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України, батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України). Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Судом встановлено, що [PERSON] проживає з матір`ю та перебуває на її утриманні, що підтверджується довідкою про склад сім`ї (а.с.8). Згідно акту обстеження умов проживання від 10 вересня 2020 року, умови проживання дитини є задовільні, відповідач разом із сім`єю не проживає більше одного року (а.с.8). Протягом вказаного терміну, зі слів матері [PERSON] вихованням дитини не займається. Один раз на місяць цікавиться життям і здоров`ям дитини у телефонному режимі (а.с.7). Довідкою про реєстрацію місця проживання особи стверджується, що зареєстроване місце проживання [PERSON] за адресою : [ADDRESS] (а.с.9). Довідкою Іваничівської районної філії Волинського обласного центру зайнятості від 25 серпня 2020 року стверджується, що [PERSON] зареєстрована як безробітна з 11 листопада 2019 року та в період з 01 лютого 2020 року по 31 липня 2020 року отримувала грошові нарахування. Доказів про те, що відповідач надає добровільно матеріальну допомогу на утримання сина ним подано не було. В силу статті 51 Конституції України та ст.180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Стаття 12 Закону України «Про охорону дитинства» зобов`язує батьків виховувати дітей, піклуватись про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дітей, готувати їх до самостійного життя, праці, розвивати їх особистість, повагу до прав, свобод людини та громадянина. Стаття 59 Закону України «Про освіту» передбачає, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. У відповідності до ст.150 СК України, а також вказаних вимог законодавства, батьки зобов`язані постійно дбати про фізичне здоров`я, психічний стан дітей, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, виховувати працелюбність, почуття доброти, милосердя, шанобливе ставлення до державної мови, регіональних мов або мов меншин, інших мов і рідної мови, сім`ї, старших за віком, до народних традицій та звичаїв, виховувати повагу до національних, історичних, культурних цінностей українського та інших народів, дбайливе ставлення до історико-культурного надбання та навколишнього природного середовища, любов до своєї країни, сприяти здобуттю дітьми освіти у навчальних закладах або забезпечувати повноцінну домашню освіту відповідно до вимог щодо її змісту, рівня та обсягу, виховувати повагу до законів, прав, основних свобод людини. Виконання передбачених ст. 150 СК України обов`язків батьків щодо виховання та розвитку дитини, пов`язане з належним утриманням дитини, від якого залежить забезпечення умов для розвитку дитини здоровою як фізично так і духовно. Тому, визначений на законодавчому рівні прожитковий мінімум для дитини певного віку має забезпечуватись насамперед батьками дитини. На підставі ст.180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відтак судом встановлено, що обов`язок щодо утримання, виховання, навчання та розвиток дитини покладений законодавством на обох батьків. У відповідності до ч.ч.1 та 2 ст.181 СК України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. На підставі ч.2 ст.181 СК України, за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Згідно ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відтак, обрання способу стягнення аліментів є виключним правом позивача та не залежить від волі відповідача у такій категорії справ. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. У відповідності до ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Так, Законом України « Про Державний бюджет України на 2021рік » установлено розміри основних мінімальних соціальних стандартів у 2021 році,зокрема для дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2021 року по 30 червня 2021 року - 2395 грн., з 1 липня по 30 листопада 2021 року - 2510 грн., з 1 грудня до 31 грудня 2021 року - 2618 грн. Згідно своїх вимог, позивач просить стягувати з відповідача аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 3000 гривень щомісяця, що є значно більшим 50% мінімального гарантованого розміру аліментів на одну дитину та більше мінімального рекомендованого розміру аліментів на дитину відповідного віку. Даних про достатність доходу (заробітку) платника аліментів позивачем у цьому випадку не доведено. Суд бере до уваги, що відповідач [PERSON] є працездатною особою і зобов`язаний здійснювати утримання дитини. Разом з тим, відповідач не надав доказів про свій матеріальний стан та відомостей про те, що на його утриманні знаходяться інші малолітні чи непрацездатні особи. Враховуючи, що обов`язок утримувати дітей є рівною мірою обов`язком як батька, так і матері, тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення частково в розмірі 1800 грн. щомісячно і до досягнення дитиною повноліття. Вказаний розмір аліментів є близьким до рекомендованого, а зважаючи на дотримання принципу рівності батьків в обов`язку утримувати дитину та на думку суду є достатнім для забезпечення потреб малолітньої дитини. Визначення аліментів у меншому розмірі не забезпечить звичайних потреб та достатній рівень життя дітям, який їм гарантовано Законом України «Про охорону дитинства» та Конвенцією про права дитини від 20.11.1989 р. В силу ч.1 ст. 191 СК України, аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Згідно п.1 ч.1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України, оскільки позивач звільнений від сплати судових витрат при звернені з даним позовом до суду, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп. На підставі ст. ст. 180, 181, 182, 191 Сімейного кодексу України, ст. 27 Конвенції «Про права дитини», ратифіковану Постановою ВР № 789-XII від 27.02.91 р., і

Outcome: approved