Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-06 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа Малиновський районний відділ м. Одеси Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, свої вимоги обґрунтовує обставинами викладеними у позові , зазначає що він під час проходження військової служби отримав від Міністерства Оборони України жиле приміщення, квартиру за адресою: м. Одеса, вул. Щорса, б. 125/4, кв. 62, складом сімї три особи позивач, дружина [PERSON], донька [PERSON] В 2012 році у квартиру вселилися та були зареєстровані [PERSON], [PERSON] батьки колишньої дружини позивача [PERSON] Після придбання в 2012 р. колишніми подружжя [PERSON] квартири за адресою: м. Одеса, вул. Артилерійська, б. 4-В, кв. 8, у звязку із неприязненими стосунками [PERSON], та [PERSON] залишили спірну квартиру та поселилися у квартирі [ADDRESS], де і проживають на цей час. [PERSON] та [PERSON] також з 2012 року проживають у [INFO]. З метою створення уявлення, що вони проживають у спірній квартирі, періодично, зявляються в ній, не маючи наміру фактично користуватися нею. Просив визнати [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням, квартирою за адресою: м. Одеса, вул. Щорса, б. 125/4, кв. 62. В процесі розгляду справи відповідач [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом до до [PERSON], третьої особи Малиновського районного відділу м. Одеси Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області, [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням, квартирою за адресою: м. Одеса, вул. Щорса, б. 125/4, кв. 62. Свої вимоги обгрунтовують тим, що вони у встановленому законом порядку вселилися та зареєстрували своє постійне місце проживання у спірній квартирі. Постійно проживають в ньому. Відповідач [PERSON] після розірвання шлюбу з [PERSON] в грудні 2013 р. залишив спірну квартиру і до цього часу там не проживає, відвідує квартиру періодично з метою створити уявність про проживання. Просили визнати його таким, що втратив право користування жилим приміщенням, квартирою за адресою: м. Одеса, вул. Щорса, б. 125/4, кв. 62. В судовому засіданні підтримали свої вимоги і просили їх задовольнити. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити з підстав наведених в позові, зустрічний позов не визнав просив суд відмовити у його задоволенні. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні первісний позов не визнала в повному обсязі, просила суд в його задоволені відмовити, зустрічний позов просила задовольнити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги не визнали в повному обсязі, просили суд відмовити у їх задомовенні, надали до суду письмові заперечення, зустрічний позов підтримали в повному обсязі просили суд його задовольнити з підстав наведених в зустрічному позові. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не зявилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. Представник третьої особи Малиновського районного відділу м. Одеси Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області в судове засідання не зявився , про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав суду письмову заяву, якою просила розглянути справу за їх відсутністю і винести рішення на розсуд суду. Виходячи зі змісту позовних вимог, суд вважає, що між сторонами склалися правовідносини, що випливають із житлового законодавства, пов'язані з правом особи користуватися жилим приміщенням, в якому зареєстровано їх місце проживання, тому, при вирішенні спору між сторонами, слід керуватися Житловим та Цивільним кодексами України. Вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, ретельно дослідивши докази, суд вважає за необхідне в задоволенні первісного та зустрічного позову відмовити, виходячи з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Конституція України у статті 30 проголошує недоторканність житла. Стаття 47 Конституції України проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Повага до права людини на житло закріплена у ст..8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Згідно правової позиції Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантується кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист права на житло поширюється як на власника квартири (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 року) так і на наймача (рішення у справі Larcos v. Cyprus від 18.02.1999 року). Як встановлено судом, 30 грудня 2005 року на підставі розпорядження № 3830 від 26.12.2005 року, [PERSON] головою Приморської районної адміністрації виконавчого комітету Одеської міської ради було видано ордер на службове приміщення № 1220 серія ПР на право заняття службового жилого приміщення, жилою площею 30,9 кв. м., що складається з 2 кімнат в квартирі ізольованій за адресою [ADDRESS]. Вищевказану квартиру було виключено з числа службових, та згідно розпорядження голови Малиновської районної адміністрації № 238/01-06 від 17 березня 2010 року особові рахунки на займану житлову площу було відкрито на імя [PERSON] Згідно довідок про склад сімї та реєстрацію від 19.11.2014 року,16.03.2015 року виданої Одеською КЕЧ будинкоуправління № 2 позивач є основним квартиронаймачем, зареєстрований у квартирі з 6 лютого 2006 р., відповідачі є членами сім'ї позивача [PERSON] Ю.(дружина), зареєстрована у квартирі з 6 лютого 2006 р., [PERSON] Д.(донька) зареєстровані у спірній квартирі з 20.05.2008 р, відповідачі [PERSON] В.(батько дружини) та [PERSON] (мати дружини) зареєстровані у спірній квартирі з 6 червня 2012 р., так відповідачі набули право користування спірним житлом зі згоди позивача, ставши членом сім'ї основного квартиронаймача. 01.10.2014 року на підставі рішення Малиновського районного суду м.Одеси від, шлюб між сторонами [PERSON] та [PERSON] розірвано. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника житлового будинку (квартири) які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій ст. 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст. 162 цього Кодексу (користування житлом на платній основі). Стаття 64 ЖК України до членів сімї власника квартири відносить дружину наймача, їх дітей і батьків. Зазначена норма також встановлює, що членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство (ч. 2). Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач і члени його сім'ї (ч. 3). Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє колишніх членів його сімї права користування займаним приміщенням. Особа, яка вселилася в будинок (квартиру), як член сімї власника цього будинку (квартири), не може бути позбавлена права на користування цим житлом після припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) на підставі правових норм, якими регулюється право власності. Відповідно до ч. 3 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно актів обстеження на предмет проживання/не проживання, зробленими щомісячно з грудня 2013 р. по липень 2014 р., підписаних [PERSON], [PERSON], [PERSON]Д, [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Д у спірній квартирі не проживають. Допитані у якості свідків сусіди [PERSON], [PERSON], [PERSON] підтвердили факт підписання відповідних актів та засвідчили що на час складання відповідних актів обстеження, в квартирі крім [PERSON] ніхто не проживав. Свідок [PERSON] надав суду свідчення, в яких зазначив що був присутній в спірній квартирі під час конфлікту між [PERSON] та [PERSON], [PERSON], та засвідчив що відповідачі чинять перешкоди у користуванні [PERSON] житловою площею, у звязку з чим останій тимчасово проживав за його адресою. Як вбачається з відповіді Малиновського ВП Головного управління поліції України в Одеській області від 19.08.2016 року на звернення [PERSON] щодо перешкоджання з боку відповідачів у вільному доступу до спірної квартири, Малиновським ВП Головного управління поліції України в Одеській області, встановлено, що при неодноразовому відвідуванні вищевказаної адреси двері квартири ніхто не відчиняв, поспілкувавшись з сусідами стало відомо, що на даний момент в квартирі ніхто не проживає, інколи приходять то одні, то другі співмешканці квартири. Перевіривши цей факт вияснилось, що в спірній квартирі ніхто не проживає. [PERSON] пояснив, що проживає за вищевказаною адресою, та доки не буде рішення суду він буде всіляко перешкоджати [PERSON] потрапити до квартири, від надання письмових пояснень відмовився.З громадянином [PERSON] було проведена бесіда профілактичного характеру про не порушення чинного законодавства України. В свою чергу відповідачами надано до суду акт обстеження житлових умов від 16 березня 2015 р. та щодо обстеження на предмет проживання/не проживання, з якого вбачається що [PERSON] В у спірній квартирі не проживає . Свідок [PERSON] надала суду свідчення,в яких зазначила що мешкає за адресою Щорса,125 є сусідкою сторін по справі, тому бачила що за спірною адресою постійно проживають [PERSON] та [PERSON], [PERSON] періодично проживає, а [PERSON] та [PERSON] не проживають за зазначеною адресою, мають інше житло на вул.. Артелірійської. Свідок [PERSON] надав суду свідчення, в яких зазначив що зустрічається з [PERSON] півтора року, у звязку з чим постійно проводжає її до будинку за адресою : м.Одеса, вул. Щорса, корп..4, кВ.62 на шостому поверсі де вона мешкає разом з бабусею [PERSON] та дідусем [PERSON]. Відповідно до заяви [PERSON] М від 21.04.2015 року, в який зазначив що [PERSON] не мешкає у спірній квартирі 1,5 роки, акти щодо не проживання осіб підписано ним не ознайомившись з їх змістом. Відповідно довідки з Головного поштамту про отримання поштової кореспонденції в період з січня 2016 р. по липень 2016 р, вбачається що [PERSON] не отримував поштову кореспонденцію за адресою спірної квартири. Як зазначали сторони у судовому засіданні та як вбачається з матеріалів справи, сплата комунальних послуг за адресою: м.Одеса, вул. Щорса, корп..4, кВ.62, проводиться обома сторонами, про що свідчать оригінали квитанцій по оплаті комунальних послуг які безпосередня зберігаються у кожної у сторін та надані до суду для огляду та доручення . За змістом ч. 1 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців, якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Ст. 72 цього Кодексу передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Особа підлягає визнанню такою, що втратила право користування жилим приміщенням, у разі доведеності не користування приміщенням понад встановлені строки без поважних причин. У разі розгляду такого спору встановленню підлягають причини відсутності особи понад встановлені строки в жилому приміщенні Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, в зв'язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи. Виходячи з аналізу даної норми для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщеннями необхідними є дві умови: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Як встановлено в судовому засіданні із досліджених доказів, сторони позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON] перебували у шлюбі, вели спільне господарство, мають спільну дитину [PERSON], відповідачі [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] тому їх можливо безпосередньо віднести до членів сімї позивача, на даний час шлюб між сторонами розірваний, проте припинення шлюбних відносин не позбавляє сторін права користування займаним приміщенням. Суд ставиться критично до наданих акті та свідчень свідків щодо не проживання позивача та відповідачів у спірній квартирі, оскільки акти та свідчення не містять інформацію про причини відсутності позивача та відповідачів не зазначено із яких даних відомо, що позивач або відповідачі начебто не проживає у спірної квартирі. Як вбачається з наданих до суду доказів сторони постійно сплачують за комунальні послуги та намагається користуватися спірною квартирою, проте між сторонами з обох сторін склалися стійки неприязливі та конфліктні відносини, у наслідок чого вони перешкоджають один одному користуватися спірною квартирою. Таким чином, суд прийшов до висновку що причиною періодичного не проживання сторін у спірній квартирі є поважними, оскільки це є наслідком неприязнених відносин між колишніми членами сімї, та не приймає як підставу для позбавлення права користування житловим приміщенням обох сторін в спірній квартир. Всупереч положення ст. 60 ЦПК України, сторонами не надали суду інших належних та допустимих доказів, які б дійсно підтвердили з якого часу особа не проживає в жилому приміщенні без поважних причин; чи не переривався перебіг строку тимчасової відсутності;. Зазначені обставини повинні підтверджуватись належними та допустимими доказами, як це передбачено ст.ст. 58, 59 ЦПК України. Ураховуючи зміст заявлених позовних вимог відповідно до правових норм та положень ст. 60 ЦПК України сторонами не надано доказів які підтверджують факт постійної відсутності позивача та відповідачів у спірному житловому приміщенні без поважних причин понад шести місяців , з яких підстав суд вважав би вимоги обґрунтованими. Вимоги, щодо зняття з реєстраційного обліку , є похідними від основного позову та може бути задоволено лише у разі задоволення позовних вимог про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а тому, за викладених обставин задоволенню не підлягає. Відповідно до частини третьої ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Щодо вимог позивача за зустрічним позовом про стягнення на його користь моральної шкоду, витрат на правову допомогу суд зазначає наступне. Згідно з ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. \~\~\~\~ \~\~\~\~ Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України\~\~моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно зі ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 р. «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних або фізичних страждань або інших негативних явищ, завданих фізичній або юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до ст. 84 ЦПК України, витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Проте як вбачається з матеріалів справи позивачем не надано жодних доказів на підтримку своїх вимог про стягнення моральної шкоди та розміру компенсації витрат на правову допомогу, у відповідності до ст..58,59,60 ЦПК України, тому доводи позивача за зустрічним позовом є безпідставними, оскільки позовні вимоги доказами не підтверджені. Враховуючи вищевикладене, на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилалися позивач [PERSON] та позивач за зустрічним позовом [PERSON] як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні первісного та зустрічного позову.

Outcome: dismissed