Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-21 00:00:00

позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про вселення у квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та усунення перешкоди в користуванні квартирою. Ухвалою суду від 19 лютого 2018 року позов було залишено без руху. 3 березня 2018 року позивачем подано заяву про усунення недоліків, допущених у позові, а також уточнення позовних вимог, відповідно до яких просить усунути перешкоди у користуванні квартирою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] шляхом вселення [PERSON] у дану квартиру. Позовні вимоги мотивує тим, що [INFO] помер батько позивача [PERSON], внаслідок чого відкрилась спадщина на ? частку квартири [ADDRESS]. Спадкоємцями є сторони у справі. 14 грудня 2017 року позивач оформила право власності на ? частки у вказаній квартирі. Однак позбавлена можливості користуватись та розпоряджатись своїм майном, оскільки відповідач чинить перешкоди. В обґрунтування позовних вимог посилається на додані до позову письмові докази в підтвердження позовних вимог. Як на підставу задоволення вимог вказує на положення ст. 55 Конституції України, ст.ст. 16, 17, 319, 321, 356, 358, 391 ЦК України, ст. 150 ЖК України. Ухвалою суду від 5 березня 2018 було відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в підготовче засідання. 5 квітня 2018 року відповідачем подано відзив на позов яким просила відмовити в задоволені позовних вимог з наступних підстав. Позивачу належить ?, а відповідача - ? частки квартири [ADDRESS]. Твердження позивача щодо неможливості користуватись квартирою не відповідають дійсності, оскільки остання не зверталась до відповідача щодо умов користування часткою в квартирі, яка в натурі не виділена. Вказує, що між сторонами є домовленість про продаж квартири. Крім того, вважає, що в позивача відсутня потреба вселення у спірну квартиру, так як у її власності є інше житло. 30 травня 2018 року позивачем подано відповідь на відзив, якою просила позов задовольнити. Вказує, що через нотаріуса Бояківського О.В. та адвоката [PERSON] пробула врегулювати спір з відповідачем, однак відповідач на призначенні зустрічі не приходить, доступу до спірної квартири та ключів від неї не надає. 20 червня 2018 року відповідачем подано заперечення згідно з яким вказує, що позивач не зверталась до неї щодо розпорядження спірним майном, жодного разу не приходила в квартиру і не телефонувала. Викупити частку позивача відповідач на даному етапі не в змозі. Спільне користування квартирою вважає неможливим. Наголошує про домовленість між сторонами з приводу продажу спірної квартири. 5 липня 2018 року ухвалою суду підготовче провадження було закрито, а справу призначено до судового розгляду. Розгляд справи неодноразову відкладався у зв'язку з неявкою сторін у справі, а також за клопотання учасників процесу у зв'язку з можливим мирним врегулюванням спору. В судовому засіданні позивач позов підтримала з мотивів викладених в ньому. Додатково пояснила, що не має доступу до спірної квартири, відповідач ключів від такої їй не надала. Просила позов задовольнити. Представник позивача адвокат [PERSON], яка діяла на підставі ордера серії ЛВ № 090697 від 19 березня 2018 року позов підтримала, пояснення надала аналогічні викладеним в позові та відповіді на відзив. Просила позов задовольнити. Відповідач в судовому засіданні проти позову заперечила та пояснила, що не має можливості викупити частку позивача в квартирі, виставила квартиру на продаж і після продажі такої віддасть позивачу гроші пропорційно її частці. Не проти надати доступ до квартири позивачу, якщо вона хоче прийти зі своїм ріелтором, однак про це слід її заздалегідь попередити. Вказала, що подала заяву про прийняття спадщини після смерті чоловіка, однак таку ще не оформила. Крім того, просить не вселяти позивача, оскільки між ними конфлікт. Просила в задоволені позову відмовити. Представник відповідача адвокат [PERSON], яка діяла на підставі ордера серії ЛВ № 128305 від 26 червня 2018 року проти позову заперечила з мотивів викладених у відзиві та запереченні, додатково пояснила, що спірна квартира виставлена на продаж, відповідач не заперечує з приводу доступу до квартири позивача. Відносно вселення заперечує, оскільки частка в квартирі позивачу не виділена в натурі. Просила в задоволені позову відмовити. Заслухавши пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані у справі докази, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до наступного. В судовому засіданні встановлено, що позивачу на праві власності належить ? частки квартири [ADDRESS], набута у власність в порядку спадкування, що стверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 14 грудня 2017 року, індексний номер витягу 107540676. Вказану частку квартири позивач набула після смерті свого батька [PERSON], який помер [INFO], що стверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 29 листопада 1988 року та свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 2 лютого 2017 року. Відповідач у справі була дружиною спадкодавця [PERSON], що стверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] від 28 листопада 1979 року. З свідоцтва про право на спадщину за законом від 14 грудня 2017 року вбачається, що спадкоємцями ? частки в квартирі [ADDRESS] є сторони у справі, а свідоцтво на ? частку від однієї другої частки в квартирі ще не видано. Відповідачу у справі належить ? частка квартири [ADDRESS], що стверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта нерухомого майна від 11 квітня 2018 року № 120334876. Таким чином, судом встановлено, що позивачу належить ? частки, а відповідачу ? частки квартири [ADDRESS]. Відповідач як спадкоємець першої черги претендує ще на ? частки у вказаній квартирі, підтвердила в судовому засіданні, що подала заяву про прийняття спадщини, однак спадщину ще не оформила. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб'єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. У рішенні від 7 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 7 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів». Таким законом, на переконання суду є стаття 383 ЦК України та стаття 150 ЖК УРСР, які закріплюють, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Продовжуючи далі про «закон», стаття 1 Першого протоколу до Конвенції посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях Конвенції (пункт 54 рішення від 9 листопада 1999 року у справі «Шпачек s.r.o.» проти Чеської Республіки» (Spacek s.r.o. v. the Czech Republic), заява № 26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого законодавства, вимагаючи, щоб воно було доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним у застосуванні (пункт 109 рішення від 05 січня 2000 року у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), заява № 33202/96). Коло застосування концепції передбачуваності значною мірою залежить від змісту відповідного документа, сфери призначення, кількості та статусу тих, до кого він застосовується. Сам факт того, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що вона не відповідає вимозі «передбачуваності» у контексті Конвенції. Завдання здійснення правосуддя, що є повноваженням судів, полягає саме у розсіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці (пункт 65 рішення від 17 лютого 2004 року у справі «Горжелік та інші проти Польщі» (Gorzelik and Others v. Poland), заява № 44158/98). У статті 6 Конвенції проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Аналогічний принцип закріплено й у національному законодавстві, а саме статті 2 ЦПК України, згідно з якою завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з частиною другою вказаної статті суд та учасники судового процесу зобов'язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України). Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави. Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України. Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля. Дійсно, внаслідок відмови відповідача надати ключі від спірної квартири позивачу та забезпечити вільний доступ до неї, несе певні обмеження позивачу у праві користування спірною квартирою. Позивач як співвласник квартири має право на вселення в неї. Оскільки навіть на день розгляду справи та ухвалення рішення в такій стороною відповідача не представлено доказів забезпечення можливості позивачу вільного доступу до спірної квартири, а тому порушене право позивача підлягає захисту, зокрема усуненню перешкод в користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом вселення у дану квартиру. Судом не беруть до уваги доводи сторони відповідача про відсутність підстав для задоволення позову у зв'язку з наявністю у власності позивача іншого житла, оскільки наявність даної обставини не перешкоджає позивачу змінити своє місце проживання. Також судом не беруться до уваги доводи відповідача про неможливість вселення без визначення частки в натурі, оскільки до визначення такої спірна квартира належить сторонам у справі на праві спільної часткової власності, що дає право позивачу на вселення. Щодо можливих конфліктних ситуацій, які можуть виникнути між сторонами після вселення, то можлива наявність таких не є підставою для відмови в захисті права власності. При цьому у відповідності до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягнення понесені позивачем судові витрати в розмірі 704,8 гривень судового збору.

Outcome: approved