Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-23 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою до відповідача, третьої особи про розірвання трудового договору, стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, вихідної допомоги та моральної шкоди у зв`язку із порушенням трудових прав, в якій зазначає, що 01.07.2016 року між нею та відповідачем укладено безстроковий трудовий договір між працівником та фізичною особою, яка використовує найману працю, у відповідності до умов якого вона була прийнята на роботу в якості продавця та зобов`язана була виконувати реалізацію товару. Фактично вона працювала у належних відповідачу магазинах «[INFO]» та « [INFO] » в м. Тернівка Дніпропетровської області, де була продавцем продовольчих та господарських товарів. Позивач зазначає, що в трудовому договорі між нею та відповідачем не зазначено розмір її заробітної плати. В період її роботи відповідач повинен був сплачувати їй заробітну плату не нижче встановленої в державі мінімальної заробітної плати. Проте, з моменту її влаштування на роботу до ФОП [PERSON] він жодного разу не виплатив їй, встановленої законом та укладеним між ними договором, заробітної плати, посилаючись на різні надумані причини. На всі її звернення з приводу виплати заробітної плати відповідач постійно обіцяв це зробити у майбутньому, але фактично своїх обов`язків щодо оплати її праці не виконав жодного разу. 09.06.2017 року вона направила на адресу відповідача заяву про своє звільнення з роботи на підставах, встановлених ч. 3 ст.38 КЗпП України (у зв`язку із невиконання власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного чи трудового говору). Її заяву відповідач отримав особисто 16.06.2017 року, проте жодних дій, направлених на розірвання укладеного між ними трудового договору від 01.07.2016 року відповідач не вчинив, фактично проігнорувавши її заяву про звільнення. Крім того, відповідач фактичного розрахунку по заробітній платі із нею не здійснив до цього часу, а тому позивач вважає, що вказаними діями грубо порушено її трудові права і спричинено моральну шкоду, яка полягає в тому, що вона відчувала матеріальних труднощів у зв`язку із невиплатою заробітної плати, відсутністю грошей, було порушено її звиклий спосіб життя, вона була вимушена звертатися до відповідача з приводу виплати грошей, що принижувало її людську гідність, вона переживала з цього приводу, знаходилася у постійному стресі, у зв`язку з чим, захворіла на нервове захворювання. На підставі викладеного, позивач просить розірвати укладений між нею та відповідачем 01.07.2016 року трудовий договір між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю за ч. 3 ст.38 КЗпП України (у зв`язку із невиконання власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору) з 09.06.2017 року, стягнути з відповідача на її користь вихідну допомогу в сумі 9600 грн., заборгованість по заробітній платі за період з 01.07.2016 року по 09.06.2017 року в сумі 24946,03 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09.06.2017 року по 14.08.2017 року в сумі 7563,40 грн., компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 3200 грн. та 10000 грн. в рахунок спричиненої їй моральної шкоди. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, однак раніше подала до суду письмову заяву про розгляд справи без її участі та участі її представника адвоката Жмуренко А.В., зазначила, що позовні вимоги підтримує повністю, просить позов задовольнити в повному обсязі (т. 2 а.с. 204). Крім того, раніше позивач [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що 01.07.2016 року вона уклала трудовий договір з відповідачем, в її обов`язки входило прийняття товару та складання бухгалтерських документів. При укладанні трудового договору з відповідачем усно обговорювалось питання щодо її робочого часу, а саме: режиму роботи з 08-00 до 17-00 години кожного дня, 2 днів вихідних, відпусток відповідно до законодавства, розміру заробітної плати в сумі 4000 грн., проте, обговорені умови трудового договору відповідач не виконував, з графіком виходу на роботу не знайомив, заробітна плата їй відповідачем не виплачувалась з 01.07.2016 року. Вона працювала кожного дня з 08-00 до 17-00 години, окрім суботи та неділі. 29.05.2017 року вона повідомила [PERSON] про те, що на роботу не вийде з причин невиплати їй заробітної плати. З 30.05.2017 року перебувала на лікарняному, але листок непрацездатності не оформлювала. Вважає себе звільненою з 09.06.2017 року за своєю заявою, оскільки вона з поважних причин не вийшла на роботу з 29.05.2017 року по 08.06.2017 року, так як хворіла. З наказом про звільнення її ніхто не знайомив, вона хворіла, проте, роботодавець не з`ясував обставини її відсутності на роботі і звільнив за прогули. Позивач визнає, що відповідач сплачував як за найманого працівника податки та обов`язкові платежі. [PERSON] також зазначила, що отримання заробітної плати працівником повинно бути підтверджено лише відомостями про отримання заробітної плати. Докази звітності по податковій інспекції та Пенсійному фонду, на які посилається відповідач не є доказами саме отримання нею заробітної плати. Вона зверталась до відповідача з приводу невиплати їй заробітної плати та надання щорічної відпустки лише усно, письмово з цього питання до відповідача не зверталась. Також, позивач пояснила, що крадіжки бухгалтерських документів у відповідача вона не вчиняла, а документи передала відповідачу 09.06.2017 року. Крім того, позивач вказує, що її стаж роботи становить вісім років і вона обізнана з трудовим законодавством України, а тому наполягала на задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Відповідач ФОП [PERSON] та представник відповідача - адвокат Голіцин О.М. у судове засідання не з`явилися, однак адвокат Голіцин О.М. подав до суду письмову заяву про розгляд справи без його участі та участі відповідача, просив суд врахувати ст. 233 КЗпП України, яка передбачає, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Вказує, що позивач звернулася до суду з позовом 14.08.2017 року, а провадження було відкрито 18.08.2017 року, тобто з дня, коли позивачка дізналася про порушення своїх прав минуло більше ніж 2 місяці, у зв`язку з чим, позовні вимоги [PERSON] не визнає повністю, просить в задоволенні позову відмовити (т. 2 а.с. 213). Крім того, відповідач раніше в судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що [PERSON] працювала у нього на умовах трудового договору по 4 години, заробітну плату він їй виплачував щомісячно під підпис в період з 04 по 06 число кожного місяця. 30.05.2017 року позивач не вийшла на роботу. Документів, які б підтвердили виплату позивачці заробітної плати він не має, оскільки вони зникли, їх викрала позивач разом з усією папкою, адже доступ до документів був вільний. За час виконання своїх обов`язків, позивач підробляла документи. В кінці серпня 2017 року він звернувся до поліції з приводу викрадення документів. Про надання відпустки позивач до нього з цим питанням не зверталася, вихідну допомогу він їй не виплачував, компенсацію виплачувати не повинен. Також, в раніше наданих до суду письмових запереченнях відповідач [PERSON] зазначив, що заробітна плата [PERSON] виплачувалась регулярно, щомісяця згідно з трудовим договором, графіками роботи та табелями обліку робочого часу. Відповідно до умов трудового договору за період з 01.07.2016 року по 31.12.2016 року [PERSON] працювала по 8 годин і заробітна плата їй виплачувалась в розмірі мінімальної заробітної плати. З 01.01.2017 року позивач працювала по 4 години на день і заробітна плата їй виплачувалась за неповні відпрацьовані робочі дні місяця, за фактично відпрацьований час у розмірі 1/2 мінімальної заробітної плати, тобто в сумі 1600 грн.. [PERSON] 05.06.2017 року прийшла до магазину та без його відома забрала папку з документами, де знаходився і трудовий договір та відомості нарахування заробітної плати. Відносно крадіжки в нього грошових коштів та документів, він був змушений звернутися до відділення поліції ГУНП в Дніпропетровській області. Крім того, [PERSON] у зв`язку з неявкою на роботу без поважних причин з 02.06.2017 року по 05.06.2017 року наказом - розпорядженням № 14 від 06.06.2017 року звільнена з посади продавця за прогул без поважних причин на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Від дачі пояснень відносно неявки на робоче місце у вказані дні [PERSON] відмовилась, копію наказу про звільнення отримати не захотіла, відмовилася і розписатися в наказі про звільнення. Також, відповідач зазначив, що [PERSON] до нього з заявою про звільнення на підставі ст. 38 КЗпП України не зверталась, а дізнавшись 06.06.2017 року про те, що звільнена за прогул без поважних причин, направила поштою на його адресу заяву про звільнення згідно з ч. 3 ст. 38 КЗпП України. З не виплатою позивачці заробітної плати не згоден, оскільки вона їй була виплачена. У зв`язку з викладеним, відповідач просить відмовити в задоволенні позовних вимог (т. 1 а.с. 41-75). Представник третьої особи Головного управління Державної служби з питань праці у Дніпропетровської області у судове засідання не з`явився, однак раніше подав до суду письмове клопотання про розгляд справи без участі їх представника за наявними у справі матеріалами (т. 2 а.с. 17-19, 197-200). Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що працює продавцем в магазині «[INFO]». [PERSON] є її роботодавцем, працює вона у [PERSON] вже шість років за трудовим договором. З [PERSON] вони були колегами, працювали разом близько 2 років та отримували заробітну плату. У відповідача правил внутрішнього трудового розпорядку та колективного договору не було. З 08.00 до 20.00 години працював магазин у денну зміну, а нічна зміна була з 20.00 до 8.00 години. [PERSON] працювала з 08.00 до 17.00 години, з понеділка по п`ятницю, а у суботу та неділю в неї були вихідні дні, відпустку вона не брала, графіку виходу на роботу не було. Крім того, [PERSON] зазначила, що вона не бачила, як [PERSON] отримувала заробітну плату, про те чула, як вона говорила про те, що її отримувала. [PERSON] не вийшла на роботу у день, коли у її дитини був день народження, а потім через декілька днів прийшла і забрала речі. Акт про відсутність [PERSON] на робочому місці вона підписувала, але не пам`ятає як складався. При складанні акту [PERSON] не було. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що вона працювала разом з [PERSON] у [PERSON] з 02 січня 2017 року по серпень 2017 року. Вона, як працівник, працювала продавцем офіційно не працевлаштованою з 08-00 години до 20-00 години в першу зміну та в другу зміну з 20-00 години до 08-00 години дві неділі, дві неділі були вихідні дні, зазначила, що з правилами внутрішнього трудового розпорядку [PERSON] її не знайомив, колективний договір вона не підписувала, однак [PERSON] про нього говорив. Також свідок зазначила, що графік виходу на роботу не підписувала, відпусток у неї не було. [PERSON] працювала офіційно бухгалтером. Графік роботи [PERSON] був з 09-00 години до 18-00 години, субота та неділя вихідні дні, обідньої перерви не було, відпустка [PERSON] не надавалась, у святкові дні вона не працювала. Графік роботи працівникам повідомлявся усно, як повідомлявся графік роботи [PERSON] їй невідомо. [PERSON] контролював графік її роботи сам, оскільки часто бував в магазині, вона не бачила, щоб [PERSON] давав [PERSON] підписувати якісь документи. [PERSON] виплачував заробітну плату готівкою по закінченню 4 тижнів, за отримання заробітної плати вони ніде не розписувались, були випадки, коли [PERSON] не виплачував заробітну плату, а давав лише аванс, як [PERSON] отримувала заробітну плату вона не бачила. Коли [PERSON] в травні 2017 року пішла з роботи, то вона скаржилася їй, що [PERSON] за останній місяць не виплатив їй заробітну плату та розповіла, що якісь документи зникли. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що вона працювала продавцем разом з [PERSON] у [PERSON] офіційно не працевлаштованою з літку 2016 року, з 08-00 години до 20-00 години, в нічні зміни з 20-00 години до 09-00 години, працювали 2 тижні. З графіком виходу на роботу, колективним договором та правилами внутрішнього трудового розпорядку її [PERSON] не знайомив, графік роботи повідомлявся усно, наказів про прийняття на роботу вона не підписувала, лікарняних не було, за місяць отримувала заробітну плату близько 2800-3000 грн., відпустки та лікарняні не оплачувались. [PERSON] працювала 5 днів на тиждень, вихідні дні у неї були субота та неділя, заробітну плату отримувала вчасно, один раз у два тижні, однак особисто вона не бачила, щоб [PERSON] отримувала заробітну плату, але [PERSON] сама їй казала, що заробітну плату вона отримує близько 3500 грн. на місяць, та жалілась, що заробітну плату вона не доотримує. Також свідок зазначила, що їй невідомо, з яких причин звільнилась [PERSON] , бухгалтерських документів у [PERSON] вона не бачила. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що проживає в м. Дніпро, [PERSON] є його батьком. 05.06.2017 року він приїхав до батька і прийшов до магазину, бачив, що там була [PERSON] , яка взяла папку з документами, відомостями про заробітну плату та договорами. 06.06.2017 року [PERSON] була на роботі та був складений наказ про її звільнення і акт в присутності продавця [PERSON] про відмову [PERSON] від підпису наказу про звільнення. Крім того, зазначив, що йому було відомо те, що [PERSON] декілька днів не ходила на роботу. Про те, що вона мала намір звільнитися йому невідомо, про те, що [PERSON] винесла папку з документами він повідомив батька пізніше. [PERSON] вручав [PERSON] наказ про звільнення та акт, заробітну плату платив в магазині, однак як виплачувалася заробітна плата [PERSON] і яким чином йому невідомо, також йому невідомо чи сплачувалися за [PERSON] податки. Вислухавши пояснення сторін, свідків, перевіривши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд приходить до наступного. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно з ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до ч. 1 ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи. Так, у судовому засіданні встановлено, що 01.07.2016 року [PERSON] уклала трудовий договір з фізичною особою - підприємцем [PERSON] , що підтверджується копією трудового договору (т. 1 а.с. 6). Відповідно до п.п. 3, 4, 5, 7 трудового договору від 01.07.2016 року, він є безстроковим, працівник зобов`язаний виконувати роботу по реалізації товару, час виконуваних робіт встановлюється згідно з графіком та становитиме не більше 40 годин на тиждень, вихідні надаються згідно з графіком, але не менше 2 днів на тиждень; фізична особа підприємець зобов`язується оплачувати працю працівника в розмірі заробітної плати не нижче законодавчо установленого розміру мінімальної заробітної плати; при вирішенні питань, не передбачених цим договором, сторони керуються загальними нормами законодавства про працю (т. 1 а.с. 6). Також, судом встановлено, що позивач [PERSON] за трудовим договором з 01.07.2016 року працювала у відповідача 5 днів щотижня, вихідні дні - субота, неділя, що також підтверджується поясненнями сторін та свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] .. З табелів обліку робочого часу, долучених відповідачем до матеріалів справи, видно, що [PERSON] за період роботи з 01.07.2016 року по 31.12.2016 року працювала на умовах повного робочого дня по 8 годин, за період з 01.01.2017 року по 01.06.2017 року на умовах неповного робочого дня по 4 години на день. Крім того, з табелів обліку робочого часу за травень 2017 року та червень 2017 року встановлено, що [PERSON] відпрацювала по 4 години на день 29.05.2017 року, 30.05.2017 року та 01.06.2017 року, що не оспорюється відповідачем. З 02.06.2017 року по 05.06.2017 року зазначено прогули (т. 1 а.с. 43-54, 134-145). Згідно з ч. 3 ст. 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Відповідно до наказу (розпорядження) № 14 від 06.06.2017 року позивач [PERSON] звільнена з посади продавця згідно з п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України за прогули без поважних причин у зв`язку з неявкою на роботу та невиконання своїх обов`язків з 02.06.2017 року по 05.06.2017 року (т. 1 а.с. 68). Згідно з актом від 06.06.2017 року, складеним за участю ФОП [PERSON] та продавця магазину «[INFO]» [PERSON] , продавець [PERSON] відмовилась від надання пояснень щодо не виходу на роботу 02.06.2017 року та 03.06.2017 року та підпису в розпорядженні про її звільнення відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України (т. 1 а.с. 71). Відповідно до пояснювальної [PERSON] , яка міститься в матеріалах справи, встановлено, що [PERSON] не була на роботі з 02.06.2017 року по 05.06.2017 року (т. 1 а.с. 75). Дана обставина відсутності позивача на роботі в зазначений період також підтверджується поясненнями свідка [PERSON] , наданими у судовому засіданні та свідченнями самої [PERSON] , яка зазначила, що не вийшла на роботу з 30.05.2017 року по 08.06.2017 року з поважної причини, а саме: у зв`язку з хворобою, проте, належних доказів про відсутність її на роботі та перебування на лікарняному у зв`язку з хворобою за вказаний період до суду не надала. Крім того, з матеріалів справи встановлено, що [PERSON] 09.06.2017 року надіслала письмову заяву фізичній особі - підприємцю [PERSON] про звільнення її за власним бажанням з 09.06.2017 року відповідно до ст. 38 КЗпП України у зв`язку з невиконанням власником законодавства про працю, а саме невиплатою заробітної плати. Вищезазначена заява отримана [PERSON] 16.06.2017 року про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення за № 5150002323990 (т. 1 а.с. 13, 17). Згідно з заявою [PERSON] від 19.07.2017 року надісланою відповідачу рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення від 19.07.2017 року та описом вкладення, позивач просила направити поштою, на адресу її проживання, копію наказу про її звільнення з роботи, довідку про розмір заборгованості по заробітній платі та довідку про середньоденний заробіток (т. 1 а.с. 14, 15). Відповідно до ст.ст. 76, 78, 81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 3 ст. 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Разом з тим, трудовий договір від 01.07.2016 року укладений між [PERSON] та ФОП [PERSON] , який просить розірвати позивач, не може бути розірваний на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, так як позивачем не надано належних доказів поважності відсутності на роботі в період з 30.05.2017 року по 08.06.2017 року та сам факт відсутності в зазначений період позивачем не заперечувався, крім того, підтверджується поясненнями свідків [PERSON] та [PERSON] , а тому, суд вважає встановленим факт прогулів та відсутності позивача на роботі без поважних причин з 02.06.2017 року по 05.06.2017 року, а наказ про звільнення таким, що відповідає законодавству України про працю. Крім того, суд не приймає доводи представника позивача адвоката - Голіцина О.М. щодо врахування судом строків звернення позивачем до суду, встановлених ст. 233 КЗпП України за вирішенням трудових спорів, оскільки позивач не оскаржувала звільнення її відповідачем за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, а просила суд розірвати трудовий договір за ч. 3 ст. 38 КЗпП України укладений між нею та відповідачем, з підстав невиконання власником або уповноваженими ним органом законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору. Однак, суд враховує ч. 2 ст. 233 КЗпП України, якою передбачено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Статтею 44 КЗпП України встановлені випадки та розмір виплати працівникові вихідної допомоги, зокрема з підстав, зазначених у статті 38 і 39 КЗпП України, внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Підстав, щодо виплати працівникові вихідної допомоги при звільненні за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, ст. 44 КЗпП України не передбачено. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині розірвання трудового договору укладеного 01.07.2016 року між позивачем та відповідачем задоволенню не підлягають, у зв`язку з чим, враховуючи вимоги ст. 44 КЗпП України, позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача вихідної допомоги в сумі 9600 грн. також задоволенню не підлягають. Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по заробітній платі судом встановлено наступне. Згідно з ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. За ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ст. 95 КЗпП України мінімальна заробітна плата - це встановлений законом мінімальний розмір оплати праці за виконану працівником місячну (годинну) норму праці. Мінімальна заробітна плата встановлюється одночасно в місячному та погодинному розмірах. Розмір мінімальної заробітної плати встановлюється і переглядається відповідно до статей 9 і 10 Закону України «Про оплату праці» та не може бути нижчим від розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств, установ, організацій усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників, за будь-якою системою оплати праці. За положеннями ст. 50 КЗпП України нормальна тривалість робочого часу працівників не може перевищувати 40 годин на тиждень. Підприємства і організації при укладенні колективного договору можуть встановлювати меншу норму тривалості робочого часу, ніж передбачено в частині першій цієї статті. На підставі ч. 1 ст. 52 КЗпП України, для працівників установлюється п`ятиденний робочий тиждень з двома вихідними днями. За трудовим договором, укладеним 01.07.2016 року між ФОП [PERSON] та [PERSON] , сторони дійшли згоди про те, що згідно з п.п. 4, 5 трудового договору час виконуваних робіт встановлюється згідно з графіком та становитиме не більше 40 годин на тиждень, вихідні надаються згідно з графіком, але не менше 2 днів на тиждень (т. 1 а.с. 6). Відповідно до п. 3 трудового договору від 01.07.2016 року розмір оплати праці на місяць продавцю [PERSON] не встановлено, проте, трудовим договором визначено, що розмір заробітної плати визначається за згодою сторін, але не нижче законодавчо установленого розміру мінімальної заробітної плати. Відповідно до п. 4 вказаного трудового договору, час виконання робіт установлюється згідно з графіком. При розподілі робочого дня на частини зазначається тривалість кожної із частин та перерва між ними. Розподіл робочого дня можливий і в ході виконання трудового договору, про що складається відповідне доповнення до цього договору (т. 1 а.с. 6). Згідно з табелями обліку робочого часу, наданих до суду відповідачем, видно, що [PERSON] працювала продавцем у ФОП [PERSON] з 01.07.2016 року по 31.12.2017 року на умовах 8 годинного робочого дня (т. 1 а.с. 43-48, 134-145), за що їй нараховувалась заробітна плата в розмірі мінімальної заробітної плати 1460 грн. на місяць, яка встановлена Законом України «Про Державний бюджет України на 2016 рік», та з 01.01.2017 року по 31.12.2017 року - 1600 грн., яка встановлена Законом України «Про Державний бюджет України на 2017 рік», що також підтверджується індивідуальними відомостями про застраховану особу форми ОК-5 та форми ОК-7 (т. 1 а.с. 7, 70). Дана обставина, саме нарахування позивачці мінімального розміру заробітної плати за вищезазначений період підтверджується таблицями 6 про нарахування заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) застрахованим особам до додатку 4 Порядку формування та подання страхувальниками звіту сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (т. 1 а.с. 56-65, т. 2 а.с. 55-88). Згідно з табелями обліку робочого часу, наданих до суду відповідачем, видно, що з 01.01.2017 року по 01.06.2017 року включно [PERSON] працювала продавцем у ФОП [PERSON] на умовах не повного робочого дня, а саме по 4 години на день (т. 1 а.с. 43-54, 134-145), у зв`язку з чим, ФОП [PERSON] нараховувалась продавцю [PERSON] заробітна плата в розмірі 1600 грн., що складає 1/2 від розміру мінімальної заробітної плати, встановленої Законом України «Про Державний бюджет України на 2017 рік», яка визначена законом у розмірі 3200 грн., що також підтверджується індивідуальними відомостями про застраховану особу форми ОК-5 та форми ОК-7 (т. 1 а.с. 7, 70), таблицями 6 про нарахування заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) застрахованим особам до додатку 4 Порядку формування та подання страхувальниками звіту сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (т. 1 а.с. 61-66) та податковими розрахунками форми 1-ДФ за 1 та 2 квартали 2017 року (т. 1 а.с. 72-74, т. 2 а.с. 51-54). Згідно з ст. 29 КЗпП України до початку роботи за укладеним трудовим договором власник або уповноважений ним орган зобов`язаний: роз`яснити працівникові його права і обов`язки та проінформувати під розписку про умови праці, наявність на робочому місці, де він буде працювати, небезпечних і шкідливих виробничих факторів, які ще не усунуто, та можливі наслідки їх впливу на здоров`я, його права на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства і колективного договору; ознайомити працівника з правилами внутрішнього трудового розпорядку та колективним договором. Так, суд не приймає до уваги заперечення відповідача стосовно того, що позивач [PERSON] працювала згідно з установленими графіками роботи, як передбачено п. 4 трудового договору, оскільки дана обставина спростовується поясненнями свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які в судовому засіданні пояснили, що графіків виходу на роботу продавців не було і їх з ними не ознайомлювали та самих графіків роботи відповідачем до суду не надано. Крім того, суд не приймає до уваги і твердження відповідача в частині того, що позивач з 01.01.2017 року працювала на умовах неповного робочого дня, а саме: по 4 години на день, тому і заробітна плата їй виплачувалась за неповні робочі дні, оскільки відповідачем не надано доказів того, що у відповідності до п. 4 трудового договору відповідачем складено відповідне доповнення до трудового договору щодо розподілу робочого дня [PERSON] на частини, а тому відповідач зобов`язаний був виплачувати позивачу заробітну плату в розмірі не нижче мінімальної заробітної плати на умовах 8 годинного робочого дня. Крім того, факт того, що [PERSON] працювала на умовах 8 годинного робочого дня 5 днів на тиждень також підтверджується поясненнями свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які у судовому засіданні також зазначили, про те, що позивач працювала з 08-00 години до 17-00 години кожного дня на тиждень, окрім двох вихідних та не бачили, як [PERSON] і на яких умовах отримувала заробітну плату, у зв`язку з чим, заробітна плата їй повинна була нараховуватися та виплачуватись відповідачем у розмірі не нижче мінімальної заробітної плати встановленої законом на відповідний період роботи. Що стосується посилань відповідача в своєму запереченні на те, що [PERSON] 05.06.2017 року, за його відсутності прийшла до магазину, без його відома забрала папку з документами, де знаходився і трудовий договір та відомості нарахування та виплати заробітної плати, на підтвердження чого він надав до суду повідомлення Тернівського відділення поліції ГУНП в Дніпропетровській області від 05.09.2017 року № 51.3-5165 про початок досудового розслідування стосовно його заяви від 01.09.2017 року про вчинене кримінальне правопорушення, крадіжки грошових коштів та документів (т. 1 а.с. 69), суд не може прийняти до уваги ці посилання, оскільки, як встановлено судом, дане повідомлення не містить переліку документів, на які посилається відповідач у своєму запереченні. Крім того, будь-яких даних та доказів того, що в нього викрали документи, які б підтверджували факт виплати заробітної плати [PERSON] відповідач не надав. Разом з тим, позивачем надано до суду постанову про закриття кримінального провадження за цим фактом (т. 2 а.с. 89-90). Окрім цього, суд відноситься критично і до пояснень свідка [PERSON] , який пояснив, що [PERSON] винесла з магазину папку з документами, оскільки [PERSON] є його батьком. Оцінюючи пояснення свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які показали, що позивач їм розповідала про отримання заробітної плати від відповідача, однак враховуючи те, що відповідачем не надано до суду доказів саме виплати позивачу заробітної плати (відомостей про отримання заробітної плати), окрім цього, у розмірах не менше мінімальної заробітної плати, як встановлено законом та трудовим договором за період з 01.07.2016 року по день звільнення 06.06.2017 року, з урахуванням днів прогулів, та доказів (графіків роботи), того що позивач [PERSON] згідно з трудовим договором з 01.07.2016 року повинна була працювати продавцем на умовах 8 годинного робочого часу, а з 01.01.2017 року на умовах неповного робочого часу, а саме по 4 години на день, то суд вважає, що заборгованість по заробітній платі позивача, враховуючи розміри мінімальної заробітної плати відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» за період з 01.07.2016 року по 30.11.2016 року - 1450 грн. на місяць, з 01.12.2016 року по 31.12.2016 року - 1600 грн. на місяць, Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» з 01.01.2017 року по 01.06.2017 року (без урахування днів прогулів) - 3200 грн. на місяць, становить з 01.07.2016 року по 01.06.2017 року у розмірі 25010 грн. = з липень - листопад 2016 року (1450*5) + грудень 2016 року (1600) + січень - травень 2017 року (3200*5) +160 (01.06.2017 року (3200/20 робочих днів). Однак, враховуючи те, що позивачем заявлено вимогу про стягнення заборгованості по заробітній платі в сумі 24946,03 грн., суд не може вийти за межі позовних вимог, а тому стягненню підлягає вказана сума. Щодо позовних вимог [PERSON] про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09.06.2017 року по 14.08.2017 року, то суд приходить до наступних висновків. Так, судом встановлено, що [PERSON] звільнена з посади продавця відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України з 06.06.2017 року. Згідно з ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ч. 1ст. 117 КЗпП України в разі несплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені вст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Абзацом 3 п. 2 розділу ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. №100 (далі Порядок), середньомісячна заробітна плата визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з виплат за останні два календарні місяці, що передують події, якою пов`язана відповідна виплата. Згідно з п. 5 Порядку, нарахування виплат у випадку збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної заробітної плати. Згідно з пунктами 7, 8 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати). Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України у постанові від 23.12.2015 року у справі № 6-1093цс15. Виходячи з умов трудового договору від 01.07.2016 року та норм законодавства про працю, середня заробітна плата за час затримки розрахунку при звільненні повинна бути розрахована з розміру мінімальної заробітної плати за попередні два місяці перед звільненням [PERSON] , тобто середньоденний заробіток складає 164,10 грн. в день (3200 грн. + 3200 грн. (Закон України «Про Державний бюджет України на 2017 рік»)) : 39 робочі дні (квітень-травень 2017 року згідно з листом Міністерства соціальної політики від 05.08.2016 року № 11535/0/14-16/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2017 рік»). Отже, середньомісячний заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.06.2017 року по 14.08.2017 року (день звернення з позовною заявою до суду) становить 7712,70 грн. = (164,10 грн. х 47 робочих днів затримки). Однак, враховуючи те, що позивачем заявлено вимогу про стягнення середньомісячого заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 7563,40 грн., суд не може вийти за межі позовних вимог, а тому стягненню підлягає вказана сума. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача компенсації за невикористану відпустку, судом встановлено наступне. Відповідно до ст. 6 Закону України «Про відпустки», щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладання трудового договору. Згідно з ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки» та ч. 1 ст. 83 КЗпП України, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи. Відповідно до роз`яснень, які містяться у пункті 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі ст. 83 КЗпП України вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпусток. Основним критерієм для віднесення тієї чи іншої відпустки до виду щорічної є норма Конвенції Міжнародної організації праці № 132 про оплачувані відпустки (переглянутої в 1970 році) (ратифікована Законом України 29.05.2001 року № 2481-III «Про ратифікацію Конвенції Міжнародної організації праці № 132 (переглянутої) 1970 року про оплачувані відпустки»), згідно з параграфом 1 статті 5 якої для отримання права на будь-яку щорічну оплачувану відпустку потрібен мінімальний період роботи. Тобто право на щорічну відпустку зумовлюється фактом перебування працівника у трудових відносинах і надається пропорційно відпрацьованому часу. Законом України «Про відпустки» передбачено, що щорічна основна відпустка надається за відпрацьований робочий рік, якій відлічується з дня укладення трудового договору, а статтею 9 даного Закону передбачено, що до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку зараховується час фактичної роботи (в тому числі на умовах неповного робочого часу) протягом робочого року, за який надається відпустка. Статтею 6 Закону України «Про відпустки» встановлено, що щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору, а тому кількість днів невикористаної позивачем відпустки за період з 01.07.2016 року по 06.06.2017 року становить 22 дні (24/12х11, за фактично відпрацьований період за винятком святкових днів, згідно з листами Міністерства соціальної політики від 20.07.2015 року № 10846/0/14-15/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2016 рік» та від 05.08.2016 року № 11535/0/14-16/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2017 рік»)), оскільки [PERSON] перебувала у трудових відносинах з відповідачем з 01.07.2016 року по 06.06.2017 року, тобто не повний робочий рік. Відповідно до п. 7 розділу IV Постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки. Враховуючи викладене, середньоденний заробіток [PERSON] складає (1460*5)+1600+(3200*5)+160=25010/326 (відпрацьованого періоду, за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством) = 76,72 грн.. Судом встановлено, що згідно з умовами трудового договору від 01.07.2016 року та діючого законодавства про працю, відповідач повинен нараховувати позивачу заробітну плату в розмірі не меншому розміру мінімальної заробітної плати, отже, виходячи з цього, сума компенсації за 22 дні невикористаної щорічної основної відпустки становить 1687,84 грн., виходячи з наступного розрахунку: 76,72 грн. х 22 дні невикористаної відпустки. Отже, доводи відповідача, про те, що він не повинен виплачувати [PERSON] компенсацію за невикористану щорічну відпустку, судом не можуть бути взяти до уваги, оскільки вони спростовуються матеріалами справи, а саме табелями відпрацьованого часу за період з 01.07.2016 року по 01.06.2017 року включно, з яких видно, що [PERSON] щорічна основна відпустка не надавалась. У зв`язку з чим, позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення з відповідача компенсації за невикористану відпустку підлягають частковому задоволенню. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача моральної шкоди, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться, якщо порушення його законних прав привели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і потребували від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Згідно з положеннями ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної чи юридичної особи. Відповідно до ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльність відшкодовується особою, яка її завдала. У відповідності до правових позицій, викладених у п.п. 3, 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 (зі змінами від 25.05.2001 року) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають з`ясуванню наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Судом встановлено, що внаслідок протиправних дій відповідача позивач зазнала моральних страждань через не виплату їй заробітної плати, у зв`язку з чим, було порушено звиклий спосіб її життя, що призвело до матеріальних труднощів позивача, постійного стресу з цього приводу та переживань, що могло завдати позивачу моральну шкоду, про що свідчать звернення позивача до лікаря психіатра з приводу перебування її у постійному стресі, у зв`язку з нервовим захворюванням (т. 1 а.с. 11-12). У зв`язку з тим, що відповідачем не прийнято заходів для повного розрахунку з позивачем, що змусило її докладати зусиль для пошуку додаткових засобів для існування та організації свого життя, суд вважає, що позивачу завдано моральну шкоду, на підставі чого, з урахуванням обставин справи, характеру та глибини душевних страждань позивача, виходячи з принципу розумності та справедливості, суд вважає, що дані обставини є підставою відшкодування завданої позивачеві моральної шкоди, а тому суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди суми у розмірі 1000 грн.. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 1536,80 грн. з урахуванням абзацу 1 ч. 3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір».

Outcome: partial