Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-26 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просила поділити спільне майно подружжя, визнавши за нею та відповідачем право власності по ? частині житлового будинку № 20 по вул. Гагаріна в с. Зозулі Васильківського району Київської області; земельної ділянки, на якій розташоване зазначене домоволодіння; та заборгованості за кредитним договором. В судовому засіданні позивач та його представник вимоги позову підтримали в повному обсязі. Відповідач та його представник також не заперечували проти поділу майна за вимогами позивача. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали, приходить до наступних висновків. Згідно з положеннями ч.3 ст.12 та ч.1 ст.82 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до вимог ст.ст.2 та 4 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод\~ чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, за захистом яких кожна особа має право звернутися до суду. Відповідно до положень ч.ч.1 і 3 ст.348 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Згідно з положеннями ч.3 ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Як вбачається з положень ч.2 ст.372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Отже, вказаною нормою права та нормами статті 60 Сімейного Кодексу України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. При цьому, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Положеннями ч.1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб'єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором або рішенням суду (ст. 70 Сімейного кодексу України, ст. 372 Цивільного кодексу України). Відповідно до п.п.22 і 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року, поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст.372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності. Пунктом 24 визначено, що до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобовязаннями, що виникли в інтересах сім»ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Судом достовірно встановлено, що сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 04 липня 2003 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії І-БК № 216258, виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Фастівського міського управління юстиції Київської області, атів запис №185 (а.с.9). Відповідно до свідоцтва про народження серії І-БК № 107251, виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Фастівського міського управління юстиції Київської області у сторін по справі 25 квітня 2003 року народився син [PERSON] (а.с.8). Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 03.03.2014 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с. 10). На підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 22 лютого 2006 року [PERSON] належить земельна ділянка, кадастровий № 3221482803:02:002:0025, площею 0,158 га, що розташована за адресою: с. Зозулі, вул.. Гагаріна, 20, Васильківського району Київської області (а.с. 11). Та на підставі вказаного договору [PERSON] було видано Державний акт серії ЯД № 664818 (а.с. 49). Між Акціонерним товариством «Кредит Банк» та [PERSON] 22.02.2006 року було укладено Кредитний Договір № 014 (а.с. 93-96) та Договір іпотеки до нього (а.с. 12-14). Відповідно до довідки № 240-35824/17 від 25.10.2017 року ПАТ «Кредобанк», заборгованість [PERSON] перед банком за кредитним договором №014 від 22.02.2006 року станом на 25.10.2017 р. становить 180\~085, 58 грн. (а.с. 160). Відповідно до свідоцтва про шлюб серії І-ОК №186701 позивачка 28 вересня 2015 року уклала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище на [PERSON] (а.с. 27). Згідно із висновком експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи від 31.01.2017 р. за № 1573/16-43/20740/20741/16-43, проведеної експертом Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, один із варіантів розподілу житлового будинку за адресою: вул. Гагаріна, 20, с. Зозулі, Васильківського району Київської області з відступом від ідеальних часток ? та 1/2 , на який вказує позивачка в своїй уточненій заяві, являється Варіант №2. Згідно Варіанта №2 експертизи: виділити співвласникам з частками ? та ? групи приміщень у житловому будинку та надвірні будівлі (таблиця №9), а саме: Співвласнику №1 з часткою ? (1 поверх): вітальня, 1-1, площею 14,8 кв.м.; санвузол, 1-2, площею 3,7 кв.м.; кухня, 1-3, площею 9,0 кв.м.; житлова, 1-4, площею 18,7 кв.м.; разом по будинку 46,2 кв.м. з урахуванням веранди І; з урахуванням надвірних будівель і споруд: ганок «к»; гараж «Б»; що складає 54/100 частки у домоволодінні. Співвласнику №2 з часткою ? (ІІ поверх): житлова, 1-5, площею 15,6 кв.м.; житлова, 1-6, площею 11,4 кв.м.; житлова 1-7, площею 19,8 кв.м.; разом по будинку: 46,8 кв.м. з урахуванням веранди ІІ; з урахуванням надвірних будівель і споруд: криниця ?, огорожа; що складає 46/100 частки у домоволодінні (а.с. 82-116). Таким чином, суд приходить до висновку, що суд вважає за можливе поділити спірний будинок виділивши позивачці 54/100 (27/50) частки будинку, а відповідачу 46/100 (23/50) частки, що відповідає висновку експерта, оскільки суд приймає до уваги, що на вихованні та утриманні позивачки знаходиться їх спільна дитина. Також судом враховуючи чинне законодавство та інтереси сторін, вважає за можливе поділити спірну земельну ділянку виділивши кожному по ? частці землі, та розділити боргове зобовязання перед банком. Згідно\~ст.141 ЦПК України, у разі часткового задоволення позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог. На підставі викладеного та

Outcome: partial