Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-15 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просить: визначити місце проживання сина [PERSON] , [INFO] , з позивачем за адресою: [ADDRESS] ;стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі ј частини усіх видів заробітку , але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку , до досягнення дитиною повноліття. В обгрунтування позовних вимог позивач зазначила, що позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, який відповідно до рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 07.10.2015 року розірвано . Від шлюбу мають дитину - [PERSON] , [INFO] . На час розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем існувала усна домовленість стосовно місця проживання сина з позивачем , але на даний час відповідач не дає згоду на реєстрацію дитини за місцем реєстрації та проживання позивача. Після розірвання шлюбу дитина мешкає з позивачем та знаходиться на її утриманні. Відповідач періодично надає позивачу незначні кошти на дитину ,яких явно не достатньо для створення належних умов фізичного і духовного розвитку сина . На даний час відповідач відмовляється надавати необхідні кошти на утримання спільної дитини на постійній основі . 12 березня 2019 року ухвалою суду позовну заяву залишено без руху. Ухвалою судді від 01 квітня 2019 року позовну заяву прийнято до розгляду , відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та справу призначено у підготовче судове засідання . 23 квітня 2019 року хвалою суду виправлено описку в ухвалах суду від 12 березня 2019 року та 01 квітня 2019 року. 24 квітня 2019 року ухвалою суду підготовче засідання закрито та справу призначено до судового розгляду. У судове засідання позивач не з,явилася , надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позов підтримала. Відповідач у судове засідання не з,явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності , позовні вимоги визнав в повному обсязі. Представник третьої особи - Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради в судове засідання не з,явився , надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Суд, з,ясувавши обставини справи та дослідивши докази в їх сукупності , прийшов до наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі,який відповідно до рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 07 жовтня 2015 року розірвано. Від шлюбу мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Як вбачається з довідки КЗ «Дошкільний навчальний заклад (ясла -садок) №311 ХМР від 18.01.2019 року дитина [PERSON] , [INFO] , відвідує даний комунальний заклад . Відповідно до довідки АТ «Турбоатом» від 18.01.2019 року позивач працює у товаристві на посаді старшого інспектора з кадрів, загальна сума доходу за період з липня 2018 року по грудень 2018 року становить 40422,05 грн. Відповідно до ч.1ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися судом. При вирішенні спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до довідки з Реєстру територіальної громади міста Харкова позивач зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Як вбачається з акту обстеження умов проживання позивача складеного Службою у справах дітей по Слобідському району Департаменту служб у справах дітей ХМР 16.05.2019 року , для проживання дитини створені належні умови. Згідно висновку Департаменту служб у справах дітей №384 від 24.05.2019 року , Департамент служб, як представник органу опіки та піклування , вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з матір,ю [PERSON] . Відповідно до ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. За статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Принцип 6 Декларації прав дитини, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір`ю лише у винятковій ситуації не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що витікає як зіст.141 СК України, так зі змісту Конвенції про права дитини. Тим більш, що поняття «розлучення» не співпадає з поняттям «визначення місця проживання», оскільки батько дитини у разі визначення місця проживання дитини з матір,ю не обмежений у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з матір,ю дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням. Обмеження у цьому разі стосується тільки місця проживання дитини до досягнення нею віку 14 років. Судом встановлено, що батько та мати дитини проживають окремо. Отже, враховуючи ставлення та участь у вихованні, наявність належних матеріально-побутових умов для проживання дитини у матері, яка має можливість утримувати малолітнього сина матеріально ,відсутність належних заперечень батька щодо місця проживання дитини з матір,ю з метою забезпечення інтересів дитини, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] , щодо визначення місця проживання дитини, та вважає за необхідне визначити місця проживання дитини [PERSON] . [INFO] , з його матір,ю- позивачем по справі. Згідно ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України , за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. У відповідності зі ст.181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. З матеріалів справи вбачається, що між позивачем і відповідачем по даній справі згоди на виконання обов`язків по утриманню дітей не досягнуто. Статтею 182 СК України, передбачено обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Згідно ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Пленум Верховного Суду України у п. 17 постанови від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснив, що, вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК України. Що ж до максимального розміру аліментів, які стягуються з боржника, то відповідно до ч. 3 ст. 70 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» він не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати цієї особи. Згідно до ст. 191 ч. 1 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. З урахуванням викладеного вище, враховуючи , що аліменти на одну дитину присуджуються в 1/4 частині від заробітку (доходу) відповідача, визнання відповідачем позовних вимог , суд вважає за необхідне задовольнити вимоги позивача , стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) щомісячно, але не менш ніж 50 % прожиткового мінімуму та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, до його повноліття . На підставі викладеного та

Outcome: approved