Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-04 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою до відповідача, просила встановити порядок користування квартирою [ADDRESS] наступним чином: за [PERSON] залишити право особистого користування житловою кімнатою, позначеною № 2 на плані технічного паспорту від 26.05.2011 року, площею 25,8 кв.м.; за [PERSON] - право особистого користування кімнатою № 3 на плані технічного паспорту від 26.05.2011 року, площею 15,3 кв.м., залишити в спільному користуванні - кухню № 4, площею 9,4 кв.м., коридор № 10, площею 1,7 кв.м., коридор № 1, площею 2,8 кв.м, туалет № 5, площею 1,3 кв.м. на плані технічного паспорту від 26.05.2011 року; встановити для [PERSON] та [PERSON] прохід через кімнату № 2 та кімнату № 3 до кухні завширшки дверної пройми; зобов'язати [PERSON] не чинити [PERSON] перешкод в користуванні, володінні та розпорядженні належними їй 61/200 частинами квартири [ADDRESS]; також просила стягнути з відповідача судовий збір. В обґрунтування позову посилалась на наступне. Позивачка успадкувала 61/200 частину квартири [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, серії ВМО № 154461, виданим 05.11.2009 року. 14.09.2011 року позивачка зареєструвала в зазначеній квартирі своє місце постійного проживання, але відповідач перешкоджав [PERSON] у користуванні її майном, змінив замки у вхідних дверях тощо. В подальшому позивачка звернулась до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні квартирою та вселенню в квартиру. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси по справі № 2/1522/11376/11 від 14.09.2012 року позов [PERSON] до [PERSON] задоволено, ухвалою апеляційного суду Одеської області від 14.12.2012 року зазначене рішення суду залишено без змін. Втім, наведене рішення відповідач не виконує та на сьогоднішній день через постійні сварки із ним позивачка змушена проживати в житлі за іншою адресою. Наведені обставини змусили позивачку звернутися до суду із вказаними позовними вимогами за захистом своїх прав та інтересів. Відповідач у судове засідання не з'явився неодноразово, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся в установленому законом порядку, поважних причин неявки в судове засідання суду не представив. При цьому, в матеріалах справи наявна заява представника відповідача про відкладення судового засідання у зв'язку із перебуванням у щорічній відпустці з 10.02.2015 року по 10.03.2015 року. Разом з тим, сама заява підписана 04.03.2015 року; до неї приєднана заява про ознайомлення з матеріалами справи від 04.03.2015 року, ордер та витяг з угоди про надання правової допомоги від 04.03.2015 року, що свідчить про фактичне виконання трудових обов'язків в період відпустки. Отже, суд критично ставиться до наведеної заяви, вважаючи її такою, що має на меті призвести до тяганини в цьому цивільному процесі та безпідставне зволікання з розглядом справи. При цьому, в разі повторної неявки сторони у судове засідання не мають правового значення та не можуть бути підставами для відкладення розгляду справи. Таким чином, суд у зв'язку з повторною неявкою відповідача, відсутністю поважних причин такої неявки в судове засідання, в порядку статті 169 ЦПК України, враховуючи відсутність відповідних заперечень від позивача, ухвалив розглянути справу за відсутності відповідача, який не з'явився, у порядку заочного розгляду справи. Представник позивача надав суду заяву, якою позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити та розглянути справу за його відсутності, не заперечував проти розгляду справи у заочному порядку. Суд дослідив матеріали справи, за наслідками чого визнає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Позивачка успадкувала та є власником 61/200 частини квартири [ADDRESS]. Право власності на вказану частину квартири підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, серії ВМО № 154461, виданим 05.11.2009 року державним нотаріусом Шостої одеської державної нотаріальної контори Вахненко Ю.О. та зареєстрованим в реєстрі за № 6-2139. Зазначене майно зареєстровано за позивачкою 07.12.2009 року, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, складеним КП «ОМБТІ та РОН» від 07.12.2009 року за номером 24698257. Як вбачається з технічного паспорту від 26.05.2011 року, успадкована частина квартири спільного заселення фактично складає частину комунальної квартири зі самостійним входом, окремою кухнею та санвузлом. Ця частина квартири, що перебуває у спільному володінні сторін, складається з 2-х житлових кімнат - житловою площею 41,1 кв.м, у тому числі: 1-а кімната, позначена під № 2 на плані технічного паспорту площею 25,8 кв.м., 2-а кімната під № 3 на плані технічного паспорту площею 15,3 кв.м., окремої кухні № 4 на плані технічного паспорту площею 9,4 кв.м., окремого коридору № 10 на плані технічного паспорту площею 1,7 кв.м., загального коридору № 1 на плані технічного паспорту площею 2,8 кв.м., окремого туалету № 5 на плані технічного паспорту площею 1,3 кв.м. Згідно з рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 14.09.2012 року в іншій справі позов [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод та вселення задоволено, зобов'язано відповідача не чинити перешкоди позивачці у користуванні належною їй частиною майна та вселено [PERSON] в квартиру [ADDRESS]. Зазначене рішення залишено без змін згідно з ухвалою апеляційного суду Одеської області від 04 грудня 2012 року, набрало законної сили та виконано за участю державного виконавця в примусовому порядку 25.12.2013 року. Втім, на сьогоднішній день через конфліктну ситуацію з відповідачем, що не заперечене останнім в суді жодним доказом, позивачка змушена проживати в житлі за іншою адресою та не може користуватися належним їй та відповідачу майном. У зв'язку із зазначеним [PERSON] 25.12.2013 року зверталась із заявою до правоохоронних органів, що підтверджується відповіддю начальника Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області (а.с. 17). Наведене свідчить, що на теперішній час, позивач, як наполягає ця сторона та не було заперечене жодною іншою, позбавлена можливості користуватися належною їй частиною спільного майна за своїм розсудом, оскільки між сторонами існує неузгодженість у питанні користування спільним частковим майном. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право власності є непорушним. За правилом ст.150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Згідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Таким чином, враховуючи, що спірне майно не підлягає поділу в натурі (такі вимоги позивачем не заявлено та, відповідно, такі вимоги не розглядалися судом) через неможливість виділити сторонам ізольовані приміщення з самостійними виходами (беручи до уваги, що протилежне як підстава позову в цій частині вимог доведено позивачем не було), а також враховуючи обсяг прав позивача на зазначену частку майна, суд вважає за можливе встановити порядок користування приміщенням спірної частини квартири у відповідності до інтересів позивача, що заслуговують на уваги зі сторони суду. У цьому висновку суд виходить з того, що зазначена частина квартири спільного заселення належить позивачу на праві власності. Згідно з положеннями ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Отже, оскільки користування належним позивачу майном, що є складовим належного їй права власності, обмежується внаслідок дій іншої сторони, суд вважає за можливе захистити право власника майна наступним чином: встановити порядок користування спільним майном сторін, закріпивши за [PERSON] право особистого користування кімнатою № 2 на плані технічного паспорту від 26.05.2011 року, площею 25,8 кв.м.; за [PERSON] - право особистого користування кімнатою № 3 на плані технічного паспорту від 26.05.2011 року, площею 15,3 кв.м.; залишивши в загальному спільному користуванні кухню № 4, площею 9,4 кв.м., коридор № 10, площею 1,7 кв.м., коридор № 1, площею 2,8 кв.м, туалет № 5, площею 1,3 кв.м на плані технічного паспорту від 26.05.2011 року; встановивши для [PERSON] та [PERSON] прохід через кімнату № 2 та кімнату № 3 до кухні завширшки дверної пройми. Суд також вважає за можливе задовольнити позовні вимоги щодо усунення перешкод, оскільки, фактично, це є новими правовідносинами між сторонами, що виникли в іншому часовому проміжку, а саме: вже після виконання постановленого іншим судом рішення про усунення перешкод у користуванні власністю від 14 вересня 2012 року. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 88 ЦПК України підлягає задоволенню вимога про стягнення з відповідача суми судового збору у розмірі 256,0 гривень.

Outcome: approved