Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-19 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою. яку надалі неодноразово уточнювала, просить виділити в натурі ? частку домоволодіння, що знаходиться у спільній частковій власності, визнати її право власності на домоволодіння, стягнути на її користь грошову суму, як різницю в ідеальній долі, визначити порядок користування земельною ділянкою, припинити право спільної часткової власності, посилаючись на те, що має право розпорядження власним майном. Відповідач, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, у судове засідання не з'явився, до матеріалів справи надані заяви, з яких вбачається невизнання позову, як безпідставного. Представник третьої особи - Одеської міської ради - заперечив проти позову, посилаючись на те, що позивачеві земельна ділянка не відводилася, право користування земельною ділянкою не надавалося, у будинку є самовільні споруди, є споруди у незадовільному стані та споруди, що не придатні до експлуатації, однак вони зазначаються позивачем як такі, що підлягають виділу в натурі. Заслухавши пояснення позивача та її представника, представника третьої особи, дослідивши надані докази, суд вважає, що позов є необґрунтованим та не підлягає задоволенню. У судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] є власником ? частини домоволодіння [ADDRESS], на підставі договору дарування від 15.10.2010 р., за яким вона прийняла у дар від [PERSON] ? частину зазначеного домоволодіння, що складається в цілому з двох житлових будинків, житловою площею 70, 5 кв.м., під літерами «А», «В»; надвірних споруд: літ. «Б» - літня кухня, літ. «Г» - сарай, літ. «Д» - літній душ, літ. «Е» - вбиральня, літ. «З» - сарай, літ. «І» - гараж, № 1-5 - огорожа, 1-111-мостіння, IV- теплиця, що розташовані на земельній ділянці, площею 1332 кв.м., кадастровий номер якій на час укладання договору не присвоювався. З зазначених споруд є наявними самовільні споруди. Раніше на цю ? частку домоволодіння (квартира 1) за адресою: [ADDRESS], що складається з 2 житлових будинків, загальна площа домоволодіння - 127, 3 кв.м., загальна площа ? - 49, 7 кв.м., Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради від 28 липня 1994 р. було видано, згідно з розпорядженням від 28.07.1994 р. за № 36802, свідоцтво про право власності на житло [PERSON]. [INFO]. [PERSON] померла, ? частину зазначеного домоволодіння успадкувала мати спадкодавця - [PERSON], яка за договором від 14.05.2004 р. подарувала її [PERSON], який й подарував це майно за зазначеним договором [PERSON] Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі ст. 317 ЦК України, власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. [PERSON] просить виділити їй у користування земельну ділянку, площею 603,25 кв.м., яка складається з двох земельних ділянок, зображених на малюнку № 1 у додатку № 2 у висновку судової будівельно-технічної експертизи за № 4218 від 24 березня 2014 року: № « 3-18-19-20-21-22-23-24-25-26-27-28-29-8-7-6-5-4-3», площею 554,93 кв.м. та № « 15-14-13-12-15», площею 48,32 кв.м.; припинити право спільної часткової власності [PERSON] на ? частку домоволодіння [ADDRESS]. Відповідно до ч. 1 ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Частиною 1 статті 364 ЦК України передбачено права співвласника на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності. Частиною 2 цієї статті передбачено, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим, співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його майна. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Згідно з ч. 1 ст. 377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок, (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування га земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Як вбачається з листа головного управління Держземагентства в Одеській області від 25.04.2013 р., право власності або право користування на земельну ділянку, яка розташована за адресою: [ADDRESS], не зареєстровано. Відповідно до ч. 1 ст. 125 ЗК України, право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Згідно з ч. 1 ст. 126 ЗК України, право власності на земельну ділянку і право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Частиною 3 цієї статті передбачено, що приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється. Частиною першою ст. 126 ЗК України передбачено, що право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянко посвідчується державними актами. Таким чином, оскільки сторони у справі не отримували на зазначену земельну ділянку документів, що посвідчують їхнє право на неї, кадастровий номер не наданий, відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог щодо спірної земельної ділянки. Приписами ч. 1 ст. 381 ЦК України визначено, що садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями. За змістом ч. 1 ст. 376 ЦК України, правила про самочинне будівництво і його наслідки поширюються на усі випадки будівництва (реконструкції) всіх типів будівель, споруд та іншого нерухомого майна. Об'єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об'єкти, не є об'єктами права власності, та, за приписами ст. 364, 367 ЦК України, не можуть бути предметом поділу (виділу). Як вбачається з висновку судово-будівельної експертизи за № 4218 від 24.03.2014 р., домоволодіння по [ADDRESS] складається з житлового будинку літ. «А», що має самовільні перебудови та самовільні будови, та житлового будинку літ. «Б», експерт також зазначає житловий будинок за літерою «В», яким не користуються. У висновку експерта вбачається, що до уваги, як об'єкти дослідження, були прийняті споруди, що є непридатними для проживання, та споруди, що не можуть експлуатуватися через незадовільний стан, які внаслідок пожежі не відповідають ДБН. Згідно зі ст. 379 ЦК України, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Київський районний відділ м. Одеси УМЧС в Одеській області у листі від 27.03.2008 р. підтвердив факт пожежі, що сталася 06.11.2002 р. у прибудові за адресою: [ADDRESS]. Щодо сплати грошової компенсації, то суду не доведена змога на це відповідача і можливість такої сплати без порушення його прав. У разі наявності спільної часткової власності, її правовий режим повинен враховувати інтереси усіх її учасників, забороняється обмеження прав одних учасників за рахунок інших учасників. Таким чином, з урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються відповідачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволені яких позивачеві відмовлено. Оскільки позивачем сплачено судовий збір лише у розмірі 51 грн. та не надано доказів, що [PERSON] є особою, яка, відповідно до чинного законодавства, має право на звільнення від його сплати, стягненню з позивача, якому у позові відмовлено підлягає судовий збір у розмірі 1521 грн. 24 коп.

Outcome: approved