Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-04 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, в обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що їй на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS]. Зазначає, що в даній квартирі зареєстрований її син [PERSON], який з 2015 року за місцем реєстрації не проживає. Вказує, що відповідач більше двох років проживає за адресою: [ADDRESS]. Реєстрація місця проживання відповідача в належній їй квартирі перешкоджає їй реалізовувати право власності на житло, заважає повноцінно та безперешкодно користуватися та розпоряджатися своїм майном, адже вона має намір продати свою квартиру. У зв'язку з чим просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS], що є підставою для зняття його з реєстрації місця проживання, а також просила судові витрати залишити за нею. Позивач надала до суду письмову заяву, згідно якої, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить позов задовольнити, та розглядати справу за її відсутності (а.с.32). Відповідач надав до суду письмову заяву, згідно якої, позовні вимоги визнає у повному обсязі, та не заперечує проти зняття його з реєстрації місця проживання з квартири [ADDRESS] (а.с.22). У зв'язку із неявкою в судове засідання всіх учасників судового процесу, які належним чином повідомлені про день та час розгляду справи, згідно вимог ч. 2 ст. 197 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно частини 4 статті 174 Цивільного процесуального кодексу України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Як вбачається із матеріалів справи, квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON], що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири від 16 вересня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Тернівського міського нотаріального округу Дніпропетровської області та зареєстрованого в реєстрі за № 1099 (а.с.7), копією витягу № 10389631 з Державного реєстру правочинів від 16 вересня 2011 року (а.с.8), а також копією витягу про державну реєстрацію прав № 31593743 від 10 жовтня 2011 року (а.с.10). Відповідач зареєстрований у [ADDRESS] про що свідчить довідка про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб виданої відділом реєстрації місця проживання фізичних осіб виконавчого комітету Тернівської міської ради Дніпропетровської області від 06 вересня 2017 року (а.с.11). Відповідно до акту, складеного начальником ЖРЄУ - 9 та сусідами, за адресою: [ADDRESS], [PERSON], 1989 року народження, зареєстрований, але не проживає з 2015 року по теперішній час, про що свідчить акт, виданий КП «ТЖКП» від 06 вересня 2017 року (вих. № 1003) (а.с.9). Відповідно до ст.ст. 10, 11, 60 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. В статті 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» від 17 липня 1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч.1 ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною ч.1 ст. 321 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч.2 ст. 405 Цивільного кодексу України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ч.2 ст.3 Сімейного Кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Частиною першою статті 383 Цивільного кодексу України та статтею 150 Житлового Кодексу УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Згідно положень статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Виникнення права відповідача на користування квартирою та обсяг цих прав залежить від наявних саме у власника майна прав. Із матеріалів справи вбачається, що відповідач на даний час не проживає в зазначеному приміщенні строком понад рік. Проте, сама наявність реєстрації відповідача у належній позивачу квартирі є порушенням права користування, а тому й порушенням права власності позивача. Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], а відповідач [PERSON] до теперішнього часу залишається в ній зареєстрованим, останній не проживає у зазначеній квартирі з 2015 року, але у добровільному порядку знятися з реєстрації місця проживання не бажає, чим заважає позивачу вільно розпоряджатися своїм майном, а тому позов підлягає задоволенню у повному обсязі. На підставі ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. У зв'язку з чим, суд дійшов висновку, про позбавлення [PERSON] права користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] що є підставою для зняття його з місця реєстрації. На підставі викладеного,

Outcome: approved