Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-21 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом в обґрунтування вимог якого зазначила, що вона із відповідачкою [PERSON] в рівних частках успадкували земельну ділянку, площею 2,430 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 3221487100-03-005-0015, що розташована на території Саливонківської сільської ради Васильківського району Київської області. Посилаючись на те, що [PERSON] отримала на своє імя державний акт на право власності повністю на усю вказану земельну ділянку, як одне ціле, а не на ? частину, як заповідала їм померла [PERSON], позивач просить визнати незаконним і скасувати отриманий відповідачкою державний акт на право власності на зазначену земельну ділянку. В судовому засіданні представник позивача підтримав позов та просив задовольнити його вимоги з викладених у заяві підстав. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні визнала позов, не заперечила проти вимог позивача і їх задоволення. Пояснила, що вона, разом із позивачкою успадкувала по ? частині спірної земельної ділянки, однак, при оформленні документів та виготовленні державного акта на її імя, останній було видано їй на усю вказану земельну ділянку на повну частку. На запитання суду, відповідачка пояснила, що після спадкування другу половину спірної земельної ділянки вона не купувала у позивача та остання їй не дарувала. Відповідач [PERSON] Держземагенства у Васильківському районі в наданих суду письмових запереченнях на позов, просив відмовити в задоволенні вимог позивача з тих підстав, що повноваження територіальних органів Держземагенства в частині реєстрації (скасування) державних актів на право власності на земельну ділянку припинились. Вислухавши пояснення представника позивача, відповідача [PERSON] та дослідивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Згідно із Свідоцтвами про право на спадщину за заповітом [PERSON] і [PERSON] успадкували після [PERSON] в рівних частках кожна по ? частині земельної ділянки, площею 2,430 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 3221487100-03-005-0015, що розташована на території Саливонківської сільської ради Васильківського району Київської області, яка належала померлій на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії КВ № 067466-6576 від 08 січня 2004 року, що також підтверджується відповідними Витягами про реєстрацію в Спадковому реєстрації від 18.10.2005 року (а.с. 6, 7, 8, 9, 10). 19 березня 2008 року, на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом № 3619 від 18.10.2005 року, [PERSON] видано державний акт серії ЯД № 790416/14620 на право власності на земельну ділянку площею 2,4275 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 3221487100:03:005:0013, розташованої на території Саливонківської сільської ради Васильківського району Київської області (а.с. 14). Як встановлено під час розгляду справи, відповідач [PERSON], які і позивач успадкувала ? частину спірної земельної ділянки, що підтверджується відповідним Свідоцтвом про право на спадщину за заповітом серії ВСЕ № 202489 від 18.10.2005 року, а тому, виготовлення і видача державного акта на право власності на усю вказану земельну ділянку в частині 1/1, тобто і на частину земельної ділянки, яку успадкувала позивач, є неправомірним та порушує права останньої як власника спірної частини майна. При цьому, доводи відповідача [PERSON] Держземагенства у Васильківському районі стосовно того, що його повноваження в частині реєстрації (скасування) державних актів на право власності на земельну ділянку припинились, суд не приймає до уваги, оскільки дана обставина не впливає на правомірність отримання відповідачем [PERSON] оскаржуваного державного акта на спірну земельну ділянку в цілому. Одночасно, слід зауважити, що у різних документах, як то: оскаржуваний державний акт на спірну земельну ділянку, свідоцтва про право на спадщину за заповітом, видані сторонам і державний акт на імя померлої [PERSON], вказано різну площу спірної земельної ділянки 2,430 і 2,4275 та різні її кадастрові номери, що на думку суду також є суттєвим. Відповідно до частини першої статті 126 ЗК України, в редакції, що діяла станом на час виникнення спірних правовідносин, право власності на земельну ділянку посвідчувалось відповідним державним актом. Згідно із статтею 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом; право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Оскаржуваний державний акт на право приватної власності на землю видано на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, згідно із яким [PERSON] успадкувала саме ? частину, а не цілу земельну ділянку, а тому, слід зробити висновок, що видача на її імя державного акта на право власності на 1/1 частину спірної земельної ділянки є неправомірним та порушує права позивача, як іншого спадкоємця другої частини спірної земельної ділянки. Оскільки законодавство встановлює нерозривний звязок між виникненням права власності на земельну ділянку з обовязковим одержанням її власником державного акта, який посвідчує його право власності, суд приходить до висновку про необхідність визнання незаконним і скасування оскаржуваного державного акта. Таким чином, під час розгляду справи встановлено, що набуте право власності [PERSON] на спірну земельну ділянку, порушує законні права та інтереси позивача, як другого спадкоємця і співвласника вказаної земельної ділянки, а тому, її інтереси слід захистити, шляхом визнання незаконним і скасування державного акту на право власності на земельну ділянку. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню в повному обсязі. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи (ч. 1 ст. 79 ЦПК України). Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 79 ЦПК України, до витрат, повязаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу. Квитанція № 5 від 19.03.2015 року, що міститься на аркуші 19 матеріалів справи свідчить про те, що позивачем оплачено на користь адвоката [PERSON] послуги з надання правової допомоги в сумі 2\~400 гривень. Разом з цим, при вирішенні питання щодо розміру суми судових витрат, суд керується вимогами Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», норма статті першої якого передбачає, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Відповідно до статті восьмої Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік», установлено у 2015 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі з 1 січня 1 218 гривень. Судове засідання без урахування часу перебування головуючого судді у нарадчій кімнаті, тривало менше години часу, тобто адвокат не перевищив годину участі у судовому засіданні; окремі процесуальні дії поза судовим засіданням в даному провадженні не вчинялись; з матеріалами справи в суді адвокат не ознайомлювався. Отже, розмір компенсації витрат позивача на правову допомогу у даній справи, згідно із вимог закону не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі та, з урахуванням розміру останньої дорівнює 914 гривень 48 копійок. На підставі частини 1 статті 88 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача слід присудити понесені останнім і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved