Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-27 00:00:00

Позивач звернулася до суду з даним позовом, в якому просила визнати за нею право власності на ј частину житлового будинку [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог зазначила, що Рішенням Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 27.01.1976 року було виділено з сільськогосподарського двору [PERSON] на праві власності в користування [PERSON] та її дітям [PERSON] , [PERSON] частину вищевказаного житлового будинку. Рішення суду набрало чинності. 09.07.2018 вона звернулась до державного реєстратора прав нерухомого майна із заявою про проведення реєстрації права власності на частину житлового будинку, однак їй було відмовлено, оскільки у вказаному судовому рішенні не визначено належну їй розмір частки майна. Вважає, що має право на ј частку житлового будинку [ADDRESS] був знищений внаслідок пожежі. Ухвалою судді Володарсько-Волинського районного суду від 11.01.2019 року відкрито провадження у справі. 13.06.2019 відповідачем подано до суду відзив на позов, в якому він просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, оскільки ним жодним чином не оспорюється чи не визнається право позивача на частину майна, позивач вже є власником ј частини майна за вказаним рішенням суду. Ухвалою суду від 14.06.2019 призначено розгляд справи по суті. Ухвалою судді Володарсько-Волинського районного суду від 13.08.2020 року після повторного автоматизованого розподілу справу прийнято до провадження судді Збаражського А.М. та призначено судовий розгляд по суті. В судове засідання позивач та його представник не з`явились, будучи повідомлені про дату час та місце розгляду справи належним чином. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без його участі. Суд ухвалив проводити розгляд справи без участі сторін та представника позивача. Відповідно до статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, вислухавши учасників справи, оцінивши всі необхідні, зібрані по справі докази для ухвалення обґрунтованого рішення, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Рішенням Володарськ-Волинського районного суду Житомирської області від 27.01.1976 року було виділено з сільськогосподарського двору [PERSON] на праві власності в користування [PERSON] та її дітям [PERSON] , [PERSON] частину жилого будинку, що складається зі спальні вартістю 792 крб, кухні (590крб), прихожої - 810 крб, коридора 485 крб, веранди - 263 крб, домової кухні -462 крб, хліва 414 крб, а також інше майно всього внатурі на 5527 крб 50коп. В користування [PERSON] залишено на праві особистої власності частину жилого будинку, що складаєтьсяз кімнати вартістю 1848 крб, частину хліва 532 крб, та інше майно, а всього внатурі майна на суму 3057 крб 50 коп. Стягнуто з [PERSON] 670 крб грошової компенсації за різницю в залишеній в користування долі майна. Вказане рішення набрало чинності 09.02.1976 року (а.сп.15). Згідно довідки виконкому Хорошівської селищної ради №732 за померлою [PERSON] рахувалась земельна ділянка за адресою [ADDRESS] . Відповідно до довідки виконкому Хорошівської селищної ради №746 на [PERSON] було відкрито погосподарський двір за тією ж адресою: [ADDRESS] . Довідкою №61 від 13.02.2017, виданою приватною фірмою «Юрекс», право власності на житловий будинок за вищевказаною адресою не зареєстровано. Рішенням державного реєстратора №43857061 від 05.11.2018 позивачу відмовлено у державній реєстрації права власності на житловий будинок. Відповідно до ч.1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Статтею 392 ЦК України визначено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Дослідивши матеріали справи, суд вважає обгрунтованими доводи відповідача про те, що ним жодним чином не оспорюється чи не визнається право позивача на частину майна, а тому він не є належним відповідачем у справі. Крім того, суду не надано доказів того, що частина спірного житлового будинку зареєстрована у встановленому законом порядку на праві власності за [PERSON] . Будь - яких клопотань про залучення інших осіб у даній справі в якості відповідача від позивача не надходило. Крім того, за змістом рішення Володарськ-Волинського районного суду Житомирської області від 27.01.1976 року неможливо дійти висновку, що частка позивача на частину нерухомого майна, житлового будинку, складає саме ј від цілої частини. Цим рішенням суду розподілено та виділено в натурі все майно колгоспного двору, яке складається як з нерухомого так і рухомого майна, і частки, виходячи з їх вартості, не є рівними. Інших доказів, які б підтверджували розмір частки позивача нею не надано, як і не заявлено клопотання про призначення відповідної експертизи. Суд не може на власний розсуд визначити дійсний розмір часток у нерухомому майні без наявності відповідних підтверджуючих матеріалів. За таких обставин, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] у зв`язку з їх необґрунтованістю та безпідставністю.

Outcome: dismissed