Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-23 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просила; надати дозвіл малолітній [PERSON], [INFO], на багаторазові тимчасові виїзди за межі України до досягнення донькою 16 років у супроводі матері [PERSON] без згоди та супроводу батька [PERSON] Володимировача, а також у супроводі інших осіб, уповноважених її матір`ю - [PERSON] без згоди та супроводу батька [PERSON]; та надати дозвіл [PERSON] на оформлення та виготовлення проїзних документів на багаторазові тимчасові виїзди за межі України її малолітньої доньки- [PERSON] [INFO] до досягнення донькою 16 років, у супроводі матері [PERSON], а також у супроводі іншиз осіб, уповноважених її матірю [PERSON] без згоди та супроводу батька [PERSON]. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначила, що з березня 2009 року по серпень 2013 року з відповідачем перебувала у фактичних шлюбних відносинах (без державної реєстрації шлюбу), від яких у сторін народилася донька - [PERSON], [INFO]. З моменту припинення відносин, донька залишилася проживати з позивачем та перебуває на її утриманні. Рішенням Дніпропетровського районного суду від 24 липня 2014 року відповідача зобов'язано до сплати аліментів у розмірі 450 грн. щомісячно, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму на утримання доньки на користь позивача. Крім того, [PERSON] з народження перебуває на диспансерному обліку у лікаря в КЗ «ЦПМСД» Дніпровського району Підгороднянської амбулаторії загальної практики сімейної медицини з діагнозом - аденоїдна вегетація (аденотомія). Це захворювання призвело до хірургічного втручання, а саме в березні 2016 року дитина була прооперована. На теперішній час хвороба доньки на гострі респіраторні вірусні інфекції та гострий бронхіт призвела до послаблення імунітету - дитина часто не відвідує дитячий садок. За станом здоров`я наша [PERSON] є хворою дитиною та потребує додаткового догляду та певних матеріальних витрат. Відповідач не приймає участі у вихованні дитини. Позивач має можливість вивозити дитину за межі України на відпочинок та оздоровлення, однак відповідач не надає згоди на виїзд дитини за межі України. Позивач має можливість щороку проходити оздоровчий відпочинок в м. Сухумі в Грузії. У вересні 2016 року позивач звернулася до відповідача з проханням надати дозвіл на поїздку дитини на оздоровчий відпочинок, але не отримала відповіді. Позивачем надіслано поштовим зв'язком з кур'єрською доставкою та вручено 17 вересня 2016 року відповідачу запрошення з`явитися до нотаріальної контори для оформлення дозволу на виїзд дитини за межі України, однак відповідач проігнорував вказану пропозицію, ніяких пояснень не надав. Оскільки відповідач самостійно дозвіл на виїзд дитини не надає, останнє змусило її звернутися позивача з позовом до суду. Вказує, що відсутність згоди з боку батька щодо виїзду малолітньої доньки за межі України на відпочинок, лікування та навчання суперечить вимогам ч.7 ст.7, ч.2 ст.155 СК України, Конвенції про права дитини, та порушує право малолітньої, як фізичної особи на свободу пересування, передбачене ч.1 ст.313 ЦК України. Також зазначає, що має родинні зв'язки з громадянами Грузії. В м. Сухумі на березі Чорного моря проживає бабуся, мої двоюрідні брати і сестри позивача. В місті маються гарні кліматичні умови при захворюваннях дихальних органів, що призведе до поліпшення або повного одужання [PERSON]. Також оформлення дозволу на виїзд дитини та придбання проїзних документів вимагає спланованості та вчинення певних дій, а відповідач може навмисно перешкоджати цьому, або унеможливлювати надання дитині оздоровчого відпочинку. У судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали та просили його задовольнити, вказуючи на право дитини на свободу пересування, захворювання дитини, не згоду відповідача надати дозвіл на виїзд дитини. Крім того зазначили, що не можуть визначити конкретну країну та час, на який необхідно вивезти дитину, оскільки виїзд може відбутися при наявності такої змоги. Відповідач ніякої уваги до життя та здоров`я доньки не проявляє, ухиляється від батьківських обов`язків, в той час, як надання дозволу на виїзд дитини для оздоровлення до Грузії або інших країн призведе до можливості покращення здоров`я дитини. Будучи тричі повідомленими судом в судовому засіданні про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, конкретну країну, до якої необхідно надати дозвіл на виїзд та час перебування дитини в країні не визначили, вказуючи що це може бути Грузія, в якій позивач має родичів, або інша країна, наполягаючи на позовних вимогах щодо надання дозволу саме на багаторазовий, тимчасовий виїзд дитини до досягнення дитиною 16 річного віку. Відповідач у судове засідання не з'явився, надав суду заяву у якій зазначив, що позовні вимоги визнає у повному обсязі та просить суд про розгляд справи за його відсутності. У зв'язку з неявкою сторін в судове засідання фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Позивач та відповідач мають спільну дитину - [PERSON], [INFO], яка проживає разом з позивачем. Рішенням Дніпропетровського районного суду від 24 липня 2014 року відповідача зобов'язано до сплати аліментів на користь позивача на утримання [PERSON] до досягнення дитиною повноліття у розмірі 450 грн. щомісячно, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму. Виписний епікриз з історії хвороби КЗ «Дніпропетровська обласна дитяча клінічна лікарня» ДОР підтверджує, що [PERSON] перебувала на стаціонарному лікуванні в гнійному хірургічному/отоларингологічному відділенні ОДКБ з 21 березня 2016 року по 23 березня 2016 року з діагнозом аденоїдні вегетації ІІІ ст. Під час виписки дитині рекомендовано в тому числі і нагляд ЛОР-лікаря за місцем проживання, огляд ЛОР через 1 рік, уникати загального та місцевого переохолодження. З довідки № 389 від 15 вересня 2016 року ЛКК Підгородненської амбулаторії загальної практики сімейної медицини КЗ «ЦПМСД» Дніпропетровського району вбачається що дитина знаходиться на диспансерному обліку лікаря з діагнозом, як часто хворіючи дитина. Діагноз - аденоїдна вегетація (аденотомія) та потребує оздоровлення. Також, з наданих суду доказів вбачається, що позивач працює, позитивно характеризується за місцем праці. Позивач зверталася до відповідача з проханням з`явитися до нотаріуса для надання дозволу на виїзд дитини за кордон на оздоровлення /а.с.9/, однак відповіді не отримала. Ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» закріплено, що батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Конвенцією про права дитини (ст. 18) проголошено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Рівності прав і обов'язків батьків стосовно дітей необхідно дотримуватися незалежно від наявності або відсутності шлюбу між ними. Одним із питань, яке має вирішуватися за взаємною згодою батьків дитини, є реалізація права дитини на свободу пересування. Згідно до ч.3 ст.313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно з ч.2 ст.150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про стан здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ч.7 ст.7, ч.2 ст.155 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до cт.3 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», перетинання громадянами України державного кордону України здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України після пред'явлення одного з документів, зазначених у статті 2 цього Закону. Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України. Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються встановлені постановою Кабінету Міністрів України №57 від 27 січня 1995 року (надалі - Правила перетинання державного кордону ). Так, пунктами 3-5 Правил перетинання державного кордону визначено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків в тому числі - у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі осіб, які уповноважені обома батьками, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою обох батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими постановою КМ України №231 від 31.03.1995 р., визначено, зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон. Пунктом 18 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення передбачено, що оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Водночас, статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Згідно зі ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Статтею 157 СК України визначено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. У пп. 1 п. 4 Правил перетинання державного кордону встановлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. З огляду на вимоги закону, а також враховуючи те, що відповідач ухиляється від надання нотаріального дозволу на тимчасовий виїзд за межі України його дочки, у позивача дійсно наявні підстави для звернення до суду з позовом про надання дозволу на виїзд неповнолітньої за кордон, так як батько відмовився в наданні такої згоди. Однак, аналіз змісту вказаних норм дає підстави для висновку, що у разі відсутності згоди одного з батьків питання про виїзд неповнолітнього за кордон вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з'ясуванням питання про країну виїзду, строку та мети виїзду, а при задоволенні такого позову судом ухвалюється рішення про дозвіл на виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон. Як свідчать матеріали справи, позивач просить надати дозвіл на виїзд дитини на оздоровлення не вказуючи конкретну країну, до якої збирається вивезти дитину на лікування, ні часового проміжку, протягом якого дитина буде перебувати на лікуванні, не надає належних доказів на підтвердження дати виїзду та країни. В судовому засіданні конкретну країну та часовий проміжок, необхідний для оздоровлення дитини суду не повідомила, підтримуючи позов саме в редакції, яка передбачає багаторазові тимчасові виїзди до будь-якої країни. Частини 1-2 статті 11 ЦПК України передбачають, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. За таких обставин, суд приходить до висновку, що вимоги позову про надання дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини та оформлення проїзних документів на багаторазові виїзди дитини за кордон без згоди батька суперечать вищевказаним нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини, позбавлять батька дитини можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. І саме з цих підстав в порядку ч.4 ст.174 ЦПК України суд не може прийняти до уваги заяву відповідача про визнання ним позову. В порядку ст.88 ЦПК України, судові витрати по справі покладаються на позивача.

Outcome: dismissed