Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-18 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON], третьої особи виконавчого комітету Лозівської міської ради, як органу опіки та піклування про позбавлення батьківських прав, посилаючись на те, що відповідач по справі [INFO] народила доньку [PERSON]. Батько дитини записаний зі слів матері. На даний час дитина проживає з позивачем по справі, оскільки відповідач на підставі вироку Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 14.09.2013 року відбувала покарання в місцях позбавлення волі. Після відбування покарання відповідач додому до своєї доньки не повернулася. Відповідач вихованням доньки не займається, не турбується про її духовний та фізичний розвиток, не відвідує її, матеріальної допомоги на її утримання не надає, надала письмову згоду щодо позбавлення її батьківських прав відносно дитини, тому позивач просить позбавити відповідача батьківських прав відносно доньки [PERSON], [INFO]. Позивач в судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити, а саме позбавити відповідача по справі [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітньої дитини. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що відповідач по справі є її донькою. [INFO] [PERSON] народила доньку [PERSON]. Відомості про батька дитини записані відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України. Вона на підставі рішення виконавчого комітету Лозівської міської ради Харківської області від 26 березня 2013 року за № 166 була опікуном малолітньої онуки, оскільки мати дитини згідно ухвали Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 15.01.2013 року була направлена в місця позбавлення волі для відбування покарання, призначеного за вироком Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 14.09.2011 року. 03 липня 2015 року відповідач по справі звільнилася з місць позбавлення волі, але додому до доньки не повернулася. Весь тягар утримання покладений на неї, оскільки відповідач відсторонилася від виховання та утримання своєї дитини. З цього приводу відповідач в січні 2016 року була притягнута до адміністративної відповідальності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, але надала суду свою заяву в якій просила розглянути справу за її відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечує та згодна з вимогами щодо позбавлення її батьківських прав. Представник третьої особи виконавчого комітету Лозівської міської ради Харківської області, як органу опіки та піклування Брежнева С.А. в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог не заперечувала. Прохала врахувати при розгляді справи по суті те, що відповідач по справі свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських прав відносно малолітньої дитини, оскільки не виявила бажання забрати доньку від бабусі, не піклується про неї, не забезпечує її матеріально, не дбає про її здоров'я та виховання. Тому вважає за доцільне позбавити батьківських прав відповідача по справі відносно неповнолітньої дитини [PERSON]. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, перевіривши докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Статтями 1, 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних цивільних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку. Способами захисту цивільних прав та інтересів, можуть зокрема бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення та інші. Відповідно до ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. В постанові № 3 Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (Із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України № 20 від 19 грудня 2008 року), а саме в пункті 15 зазначено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків. В пункті 16 даної постанови зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. В силу ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 12 Закону України «Про охорону дитини» передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Приписами статті 165 СК України передбачено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] має неповнолітню доньку [PERSON], [INFO], що підтверджується повторним свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Лозова реєстраційної служби Лозівського міськрайонного управління юстиції у Харківській області 20 березня 2013 року. Відомості про батька дитини записані відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України зі слів [PERSON], що підтверджується повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження від 20 березня 2013 року, виданим державної реєстрації актів цивільного стану по місту Лозова реєстраційної служби Лозівського міськрайонного управління юстиції у Харківській області. Відповідач по справі [PERSON] ухвалою Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 15.01.2013 року була направлена в місця позбавлення волі для відбування покарання, призначеного за вироком Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 14.09.2011 року. 26 березня 2013 року дитині [PERSON] на підставі рішення виконавчого комітету Лозівської міської ради Харківської області № 166 «Про надання статусу дитини, позбавленої батьківського піклування, встановлення над нею опіки (піклування) та призначення опікуна (піклувальника)» був наданий статус дитини, позбавленої батьківського піклування та над нею встановлена опіка, опікуном якої призначена [PERSON], що підтверджується даним рішенням. 03 липня 2015 року відповідач по справі [PERSON] була звільнена з місць позбавлення волі, але додому до дитини не повернулася. Відповідач по справі не працює, в центрі зайнятості на обліку не перебуває, з часу звільнення з місць позбавлення воді не відвідувала доньку, не цікавиться станом її здоров'я, не турбується про їх духовний та фізичний розвиток, матеріально її не утримує, тобто свідомо відсторонилася від виховання дитини. Згідно висновку виконавчого комітету Лозівської міської ради Харківської області, як органу опіки та піклування від 15 квітня 2016 року є доцільним позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно дитини [PERSON], [INFO], оскільки вона не спроможна забезпечити належне її утримання та виховання. Відповідно до ст. 39 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави - учасниці вживають всіх необхідних заходів для сприяння фізичному та психологічному відновленню та соціальній інтеграції дитини, яка є жертвою будь-яких видів нехтування, експлуатації чи зловживань, катувань чи будь-яких жорстоких, нелюдських або принижуючих гідність видів поводження, покарання чи збройних конфліктів. Таке відновлення і реінтеграція мають здійснюватися в умовах, що забезпечують здоров'я, самоповагу і гідність дитини. Відповідно до положень принципу № 6, принципу № 7 абз. 2 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1385 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, дитина заради повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та порозуміння. Вона має, коли це є можливим, зростати під опікою і відповідальністю її батьків і в будь-якому випадку в атмосфері любові, моральної і матеріальної забезпеченості. Найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її навчання; ця відповідальність покладена переш за все на батьків. Згідно до ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка є частиною національного законодавства України, батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. З урахуванням викладеного, суд вважає, що доводи, на які посилається позивач, вимагаючи позбавлення батьківських прав відповідача по справі, є такими, що заслуговують на застосування такого крайнього заходу впливу, яким є позбавлення батьківських прав щодо дитини.

Outcome: approved