Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-04 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Свої вимоги обґрунтувала тим, що на підставі Свідоцтва про право приватної власності № [NUMBER] від 06.03.2000, власниками квартири [ADDRESS] є [PERSON] та [PERSON] . Право власності зареєстроване 06.03.2000 в Знам`янській організації технічної інвентаризації та записано в реєстрову книгу за № 6 за реєстровим № 1576. Відповідач була зареєстрована за вищевказаною адресою в зв`язку з тим, що там була раніше зареєстрована її мати, [PERSON] . 23 січня 2018 року рішенням Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області [PERSON] визнана такою, що втратила право користування цим житловим приміщенням. Рішення суду набрало законної сили та було виконано - [PERSON] була знята з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] . При винесенні рішення суду не було вирішено питання щодо зняття з реєстрації місця проживання [PERSON] , [INFO] , яка фактично не проживає за вказаною адресою з 01 липня 2016 року і перебуває весь цей час з мамою [PERSON] . Даний факт підтверджується актом не проживання та відсутності особистих речей, поясненнями свідків, відповіддю на адвокатських запит, відповідно до якої [PERSON] , 2007 року народження навчається у Броварській спеціалізованій школі I- III ступенів № 7 з 01.09.2016 року. Через те, що на сьогоднішній день позивач змушена сплачувати рахунки за комунальні послуги, виходячи з кількості зареєстрованих осіб та має складнощі при оформленні субсидії на комунальні послуги, позбавлена можливості розпорядитись своїм майном, добровільно вирішити питання з відповідачем не може, вимушена звернутись до суду з даним позовом. Представник відповідача подала до суду відзив, відповідно до якого заперечила проти задоволення позовних вимог. Вказала, що отримавши 21 квітня 2020 року у канцелярії Знам`янського міськрайонного суду позовну заяву [PERSON] , вона дізналася про те, що рішенням Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 23 січня 2018 року позивача позбавлено права користування житловим приміщенням квартири та знято з реєстрації. Іншого житла ні в місті Знам`янка, ні взагалі в Україні відповідач не має і проживає у найманому приміщенні. Таким чином, відповідач має намір відстоювати право своєї малолітньої доньки на користування житловим приміщенням квартири, половина якої належить її батькові. Визнання неповнолітньої дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в якому з моменту її народження зареєстроване її місце проживання і в якому проживають її близькі родичі, суперечитиме її правам на житло. Можливість зареєструвати [PERSON] в іншому житловому приміщенні відсутня. Позивач в своїй позовній заяві не обґрунтувала, яким чином реєстрація неповнолітньої внучки, яка вселилася та зареєстрована у спірній квартирі за згодою власників, перешкоджає їй в реалізації свого права користування житловим приміщенням. Малолітня [PERSON] не досягла повноліття, а відтак не набула повної цивільної дієздатності. Місце проживання доньки в судовому порядку не визначалося і за вимушеними обставинами вона з матір`ю змушена проживати за іншою адресою. Відтак донька не може самостійно визначати своє місце проживання, причини її не проживання у спірній квартирі є поважними, а тому сам по собі факт не проживання [PERSON] у спірній квартирі не може бути безумовною підставою для визнання її такою, що втратила право користування зазначеним житлом. Третя особа служба у справах дітей виконавчого комітету Знам`янської міської ради Кіровоградської області в судове засідання не з`явилася, надала заяву, відповідно до якої просить проводити розгляд справи без участі представника та відмовити в задоволенні позовної заяви. Пояснила, що неповнолітня особа може бути зареєстрована як за місцем проживання матері так і за місцем проживання батька, тому неповнолітня [PERSON] може бути зареєстрована за адресою квартира [ADDRESS] . Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав заяву, відповідно до якої просить задовольнити позовні вимоги, розглядати справу без його участі, судові витрати залишити за фактично понесеними. Підтвердив, що [PERSON] та [PERSON] не проживають квартирі [ADDRESS] з 01.07.2016. Повно, всебічно та об`єктивно дослідивши у судовому засіданні матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін, суд встановив, що відповідно до свідоцтва про право приватної власності на квартиру № [NUMBER] від 06.03.2000, власниками квартири [ADDRESS] є [PERSON] та [PERSON] на підставі розпорядження органу приватизації міської ради № 47р. Право власності зареєстроване 06.03.2000 в Знам`янській організації технічної інвентаризації та записано в реєстрову книгу за № 6 за реєстровим № 1576, що підтверджується відповідною відміткою на свідоцтві про право власності № [NUMBER] від 06.03.2000 року. Відповідно до акту не проживання та відсутності особистих речей складеного ОСББ «Перспективне» від 07.07.2017 вбачається, що [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , але з 01 липня 2016 року не проживають у вказаній квартирі. Згідно з свідоцтвом про народження серії [NUMBER] батьками [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до довідки управління освіти та науки Броварської міської ради Київської області, [PERSON] , 2007 року народження, навчається в Броварській спеціалізованій школі І-ІІІ ступенів № 7 з 01.09.2016. Рішенням Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 23 січня 2018 року [PERSON] визнана такою, що втратила право користування квартирою за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч.2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної шкоди; визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, з позовом про визнання особи, такою, що втратила право користування житлом, як спосіб усунення перешкод у користуванні власністю. Водночас, статтею 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбаченому законодавством. Відповідно до ст.150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Частиною першою ст.165 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій ст.64 цього Кодексу, відповідно до якої до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Відповідач у розумінні статті 64 ЖК являється членом сім`ї власників квартири. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Статтею 162 ЖК визначено, що плата за користування жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. У судовому засіданні з`ясовано, що між позивачем, третьою особою як власниками квартири та представником неповнолітнього відповідача [PERSON] жодних угод не укладалось. Статтями 71, 72 ЖК визначено порядок збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців, випадки збереження понад шість місяців і порядок визнання в такому разі осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. При цьому, з прийняттям ЦК України застосування ст.ст.71, 72 ЖК України можливе тільки до приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду. Обставини ж даної справи свідчать про те, що спір виник між власницею частини квартири та малолітньою дочкою її сина, яка за її згодою проживала та була зареєстрована у належній їй та синові квартирі. Члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником (ч.1 ст.405 ЦК України). Згідно з ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. При розгляді справи щодо визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням члена сім`ї власника житла, суди мають встановлювати наступні факти: чи є спірне приміщення житлом, чи є воно власністю позивача, чи відсутній відповідач у спірному приміщені понад один рік, чи є причини відсутності поважними та чи не було між власником та відповідачем будь якої іншої домовленості щодо користування житлом або збереження права на користування житлом на час відсутності. В п.33 постанови від 07 лютого 2014 року № 5 пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що застосовуючи положення статті 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані з позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57 - 59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Зі змісту позову вбачається, що реєстрація місця проживання відповідача чинить перешкоди позивачу володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд. Позивач змушена сплачувати рахунки за комунальні послуги, виходячи з кількості зареєстрованих осіб та має складнощі при оформленні субсидії на комунальні послуги, позбавлена можливості розпорядитись своїм майном, проте будь-яких доказів на підтвердження зазначеного не надала, тобто дії відповідача, які не пов`язані з позбавленням володіння, але якими порушується право власності позивача наразі не доведені. Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна Підстава, на якій місце проживання малолітньої [PERSON] , 2007 року народження, реєструвалося в спірній квартирі, у судовому порядку не оспорювалася, тому вважається, що вона набула права користування цим житлом на законних підставах. Оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом. Відповідно до статті 6 Сімейного кодексу України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції). Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що малолітня [PERSON] , 2007 року народження, не може самостійно визначати своє місце проживання в силу свого віку, а тому сам по собі факт її не проживання у спірній квартирі, не може бути безумовною підставою для визнання її такою, що втратила право користування зазначеним житлом. Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що малолітня [PERSON] , 2007 року народження, набула право власності або право постійного користування іншим житлом, позивачем не надано, хоча це є його процесуальним обов`язком. Не сплата дитиною коштів за користування житлово-комунальними послугами, також не може бути підставою для визнання її такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням, оскільки заявник (за доведеності понесення ним таких витрат одноособово) не позбавлений можливості ставити питання про їх відшкодування до законних представників (батьків) малолітньої дитини. Надаючи відзив на позовну заяву [PERSON] , яка діє в інтересах малолітньої дитини, зазначала, що іншого житла вона та малолітня донька [PERSON] , ніж спірна квартира, не мають. Принципом 4 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, передбачено, що дитина має користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальні догляд і охорона мають бути забезпечені дитині та її матері, зокрема належний допологовий і післяпологовий догляд. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування. Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням є недоведеними, позивач добровільно надала згоду на реєстрацію і проживання у квартирі дитини її сина, відповідач не має іншого місця реєстрації права проживання, дії відповідача, які не пов`язані з позбавленням володіння, але якими порушується право власності позивача не доведені. Додатковою підставою для відмови у позові про визнання малолітньої [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є наявність у неї права на користування квартирою нарівні з її співвласником - батьком, що передбачено ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства». Щодо клопотання представника відповідача про стягнення понесених судових витрат, суд ухвалює наступне. Згідно з п. 1 ч. 3, ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Як вбачається з матеріалів справи, повноваження представника відповідача адвоката Перемот О.Г. підтверджуються ордером на надання правничої (правової) допомоги від 03.05.2020. На підтвердження наданих адвокатом послуг надано попередній розрахунок наданої правничої допомоги, акт приймання виконаної роботи та квитанції № АААА №646775 від 04 травня 2020 року на загальну суму 3000 грн. Таким чином, стягненню з позивача на користь представника відповідача підлягають витрати на правову допомогу в розмірі 3000 грн. Також, відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір, сплачений позивачем, залишити на її рахунок. На підставі викладеного та

Outcome: approved