Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-26 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі з 28.10.1975 року по 17.12.2012 року, під час шлюбу вони придбали житловий будинок по [ADDRESS], який оформлений на відповідача згідно свідоцтва про право власності від 13.03.2007 року, за рішенням суду від 29.05.2013 року проведений розподіл домоволодіння за вказаною адресою, за нею визнано право власності на 49/100 частин даного будинку, за відповідачем визнано право власності на 51/100 частину будинку, за цим будинком закріплена земельна ділянка розміром 0,25 га для ведення особистого селянського господарства та 0,25 га для обслуговування житлового будинку на підставі рішення сільської ради від 29.05.1977 року, яка закріплена за відповідачем та передана йому у власність, між нею та відповідачем виникають спори щодо користування земельною ділянкою. Позивач просить суд визнати за нею право власності на 1/2 частину земельної ділянки по [ADDRESS] відповідно до частки у праві власності на будинок, розміром 0,25 га для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських споруд. В судовому засіданні позивач уточнила позовні вимоги та просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частину всієї приватизованої земельної ділянки по [ADDRESS], її усну заяву про уточнення позовних вимог занесено до журналу судового засідання 17.02.2015 року /а.с.73/. Представник відповідача позов не визнала, пояснила, що приватизована відповідачем в період шлюбу земельна ділянка по [ADDRESS] є його особистою приватною власністю, право власності відповідача на вказану земельну ділянку виникло до моменту набуття права на будинок, що розташований на цій земельній ділянці, крім того, відповідач не перешкоджає позивачці користуватися земельною ділянкою для обслуговування її частини будинку, позивачем невірно обрано спосіб захисту її прав, що є підставою для відмови в задоволенні позову. Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, оглянувши матеріали справи, цивільну справу № 1003/19391/12 2/357/333/13, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з наступних підстав. Так, по справі встановлено, що позивач та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі з 28.10.1975 року, який було розірвано за рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 17.12.2012 року, що стверджується копією свідоцтва про шлюб /а.с.7/ та копією рішення суду, яке набрало законної сили 27.12.2014 року /а.с.8/. З матеріалів справи вбачається, що під час перебування сторін в зареєстрованому шлюбі ними було придбано на підставі договору купівлі-продажу від 07.07.1978 року житловий будинок по [ADDRESS], покупцем за договором є [PERSON], що слідує з копії цього договору /а.с.77/ та довідки виконавчого комітету Пилипчанської сільської ради від 25.02.2015 року /а.с.76/. В судовому засіданні також встановлено, що сторони по справі побудували за вказаною вище адресою новий будинок, рік побудови якого згідно технічного паспорта МБТІ -1986 /а.с.31-33/, право власності на який було зареєстровано на ім'я відповідача [PERSON] на підставі рішення виконавчого комітету Пилипчанської сільської ради Білоцерківського району Київської області від 13.03.2007 року № 28, що стверджується витягом з цього рішення /а.с.80/, копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 03.05.2007 року та витягом Білоцерківського МБТІ про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 03.05.2007 року /а.с.3-4 в матеріалах справи № 1003/19391/12 2/357/333/13/. Згідно приписів ст.ст.60,61 СК України вказаний будинок є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29.05.2013 року по справі № 1003/19391/12 2/357/333/13, яке набрало законної сили 10.06.2013 року, проведено розподіл домоволодіння по [ADDRESS] між сторонами по справі, при цьому за [PERSON] визнано право власності на 49/100 частин даного домоволодіння, за [PERSON] визнано право власності на 51/100 частину домоволодіння, з виділенням кожній із сторін окремих приміщень в будинку та окремих господарських будівель та споруд, що вбачається з копії цього рішення /а.с.9-11/. Позивач та відповідач зареєстрували кожний у встановленому порядку своє право власності на виділені їм частини домоволодіння, що стверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, наданих реєстраційною службою Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області /а.с.30, 72/. За вказаним домоволодінням згідно облікової інформації сільської ради з 1978 року по 2004 рік рахувалась земельна ділянка площею 0,25 га орієнтовно, що слідує з довідки Пилипчанської сільської ради від 15.10.2014 року /а.с.71/. На підставі рішення 18 сесії 4 скликання Пилипчанської сільської ради Білоцерківського району Київської області від 30.12.2004 року № 18-195 затверджено матеріали інвентаризації земельних ділянок в населеному пункті Пилипча, проведеної ПП «Обрій», та передано безкоштовно у власність земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських споруд та ведення особистого селянського господарства, що стверджується копією рішення з додатком /а.с.58-63/. На підставі рішення органу місцевого самоврядування відповідач [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,1844 га, яка розташована по [ADDRESS], цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, що слідує з копії державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 340705, який зареєстровано 15.03.2005 року в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі, кадастровий номер земельної ділянки 3220485101:02:011:0016 /а.с.65/, відповідач також є власником земельної ділянки площею 0,1206 га за вказаною адресою, цільове призначення -для ведення особистого селянського господарства, що слідує з копії державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 340704, який зареєстровано 15.03.2005 року в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі, кадастровий номер земельної ділянки 3220485101:02:011:0018 /а.с.64/. Відповідно до положень ст.57 СК України, ст.ст.81,116 ЗК України окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Отже, відповідачу [PERSON] вказані вище земельні ділянки, які були ним приватизовані у період шлюбу з [PERSON], належать на праві особистої приватної власності. Відповідно до ст.377 ЦК України /в редакції на час виникнення спірних правовідносин/, до особи, яка набула право власності на житловий будинок /крім багатоквартирного/, будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника /землекористувача/. За положеннями ст.120 ЗК України / в редакції Закону України від 05.11.2009 року № 1702 -VI / у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Отже, при виникненні в іншої особи права власності на жилий будинок, будівлю або споруду право попереднього власника або користувача припиняється автоматично, в силу закону, без оформлення припинення права будь-якими актами та документами, ця норма є імперативною, відступ від неї на підставі договору не допускається. Крім того, згідно вищенаведених правових норм, як вважає суд, в усіх випадках переходу права власності на жилий будинок, будівлю або споруду право на земельну ділянку виникає в набувача одночасно із виникненням права на зведені на ній об'єкти. Момент виникнення, припинення та порядок реалізації права власності нерухомих речей законодавець пов'язує з державною реєстрацією, а державна реєстрація права власності позивачки на 49/100 частин домоволодіння була здійснена 17.07.2013 року, і з цього моменту виникло право часткової власності на домоволодіння. За ч.1 ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до ст.3 Закону України « Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Згідно роз'яснень п.18-2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про внесення змін та доповнень до постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 « Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», земельна ділянка одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди, у відповідності до статей 120 ЗК, 377 ЦК. Оскільки державна реєстрація права власності позивачки на 49/100 частин домоволодіння була здійснена 17.07.2013 року, як вказано вище, з цього моменту виникло право часткової власності на домоволодіння, то на підставі вказаних вище норм закону до позивачки переходить право власності на 49/100 частин земельної ділянки, на якій воно розміщено, на умовах, встановлених для попереднього землевласника без зміни її цільового призначення. Як вказано вище, домоволодіння сторін розміщено на земельній ділянці з цільовим призначення для будівництва та обслуговування жилого будинку загальною площею 0,1844 га, отже, згідно приписів наведених вище правових норм до позивачки переходить право власності на 49/100 частин цієї земельної ділянки пропорційно до розміру частки у праві власності на будинок, що становить 0,0904 га. Згідно ст.121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах, зокрема, для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара; для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 гектара, в селищах - не більше 0,15 гектара, в містах - не більше 0,10 гектара. Розмір земельної ділянки, що передається безоплатно громадянину у власність у зв'язку з набуттям ним права власності на жилий будинок, не може бути меншим, ніж максимальний розмір земельної ділянки відповідного цільового призначення, встановлений частиною першою цієї статті (крім випадків, якщо розмір земельної ділянки, на якій розташований будинок, є меншим). Таким чином, до позивачки переходить право власності на 49/100 частин земельної ділянки площею 0,0904 га з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування жилого будинку /присадибна ділянка/, право власності на частину земельної ділянки з цільовим призначенням -для ведення особистого селянського господарства, яка розташована по [ADDRESS], у позивачки не виникає, оскільки ця земельна ділянка є особистою приватною власністю відповідача, а не спільним сумісним майном подружжя, і правові норми, на які було вказано вище в рішенні, передбачають тільки перехід права власності на земельну ділянку до набувача будинку, на якій він розташований, без зміни її цільового призначення. При вирішенні спору судом не приймаються до уваги посилання представника відповідача на те, що будинок по [ADDRESS] виник як об'єкт речових прав в 2007 році з моменту державної реєстрації права власності на нерухоме майно вже на приватизованій відповідачем в 2005 році земельній ділянці. Так, судом було встановлено і вказано вище, що рік побудови даного будинку -1986, при оформленні права власності на цей будинок до уваги приймалися записи в погосподарській книзі Пилипчанської сільської ради, на що було вказано в рішенні виконкому Пилипчанської сільської ради від 13.03.2007 року № 28 «Про визнання права власності на житлові будинки, що перебувають у власності фізичних осіб» /а.с.80/. Станом на 1986 рік державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої заступником Міністра комунального господарства УРСР 31.01.1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13.12.1995 року № 56; Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13.04.1979 року за № 112/5. Згідно цих норм записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади /публічних актів/, що підтверджують право приватної власності. Крім того, виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01.07.2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Тобто, будинок по [ADDRESS], який було побудовано подружжям [PERSON] в 1986 році, як зазначено в технічному паспорті МБТІ, згідно норм діючого на той час законодавства визнавався об'єктом права власності ще до його державної реєстрації в МБТІ в 2007 році. Отже, подружжям побудовано будинок, який є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, на земельній ділянці, яка була надана в користування відповідачу, а потім ця земельна ділянка приватизована відповідачем, між подружжям проведено поділ будинку, в результаті якого позивачка стала співвласником будинку і до неї переходить право власності на земельну ділянку біля будинку у розмірі її частки права власності у спільному нерухомому майні. А тому суд вважає за можливе визнати за позивачкою право власності на 49/100 частин земельної ділянки за вказаною вище адресою, що становить 0,0904 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування жилого будинку. На підставі ст.ст.79,88 ЦПК України з відповідача належить відшкодувати на користь позивача судовий збір пропорційно до задоволеної частини позовних вимог, а саме: згідно довідки управління Держземагенства у Білоцерківському районі Київської області нормативно-грошова оцінка 1 кв. м землі у с. Пилипча становить 28,88 грн., вартість 0,0904 га земельної ділянки, на яку визнано право власності за позивачем, становить 26 107,52 грн., тоді розмір судового збору -261 грн.

Outcome: partial