Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-24 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою та уточненою позовною заявою, в якій вказує, що за наказом № 22к генерального директора від 01.07.2008 р. Товариства з обмеженою відповідальністю «Ременергосервіс» її було прийнято на роботу на посаду економіста. У звязку з тим, що у м. Зеленодольськ приміщення під офіс підприємство не має, за ініціативою генерального директора та за домовленістю сторін робочим місцем було визначено місце її проживання, яке було частково оснащено оргтехнікою за рахунок роботодавця. Гроші за виконану роботу перераховувались на банківську карту два рази на місяць. 23.07.2015 р. нею було отримано лист з копією наказу № 11 від 10.11.2014 р. про те, що вона начебто знаходилась у відпустці без збереження заробітної плати з 10.11.2014 р. по 01.07.2015 р., та копію наказу № 9/07УВ від 01.07.2015 р. про те, що вона звільнена із займаної посади за згодою сторін відповідно до п.1 ст.36 КЗпП України на підставі поданої нею заяви, хоча з її боку подібні заяви не надавались. У той же час вона отримала листа № 1/9-15 від 30.09.2015 р. від генерального директора ТОВ «Південьрембудсервіс», де від неї вимагалось надання письмових пояснень у строк до 20.10.2015 р. щодо відсутності на робочому місці, посилаючись на ст.149 КЗпП України, однак ніякої перевірки її на робочому місці здійснено не було, а тому з її боку не відбулося порушення трудової дисципліни. На вимоги та звернення позивача на безпідставні затримання виплати заробітної плати, звільнення та відсутності на робочому місці, відповідач ніякої відповіді не надав. Не зважаючи на все це, від відповідача на електрону адресу позивача і досить надходять завдання, які виконуються позивачем своєчасно. У грудні 2015 р. позивачкою було направлено листа на адресу відповідача з вимогою щодо здійснення погашення заборгованості із заробітної плати та надання копій документів і довідок, однак до теперішнього часу розрахунку вона не отримала. За таких обставин позивач був вимушений звернутися до суду за захистом своїх законних прав та інтересів, а тому просить суд стягнути існуючу заборгованість по заробітній платі в сумі 26104 гр. за період з листопада 2014 року по червень 2016 року. В судовому засіданні позивач позов підтримала, просить його задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не зявився, про слухання справи сповіщався належним чином, клопотань про відкладення справи до суду не надходило. Суд, заслухавши позивача та дослідивши матеріали справи, вважає позов не обґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. За змістом ст.ст.10,\~58,\~60 ЦПК України кожна сторона на засадах змагальності зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених\~ст. 61 цього Кодексу, шляхом надання належних доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд встановив, що згіднонаказу № 22к генерального директора від 01.07.2008 р. Товариства з обмеженою відповідальністю «Ременергосервіс» позивачка була прийнята на роботу на посаду економіста, що підтверджується записом в трудовій книжці позивачки. 23.07.2015 р. позивачкою було отримано лист з копією наказу № 11 від 10.11.2014 р. про те, що вона знаходилась у відпустці без збереження заробітної плати з 10.11.2014 р. по 01.07.2015 р., та копію наказу № 9/07УВ від 01.07.2015 р. про звільнення з займаної посади за згодою сторін відповідно до п.1 ст.36 КЗпП України. У той же час був отриманий листа № 1/9-15 від 30.09.2015 р. від генерального директора ТОВ «Південьрембудсервіс», де вимагалось надання письмових пояснень у строк до 20.10.2015 р. щодо відсутності на робочому місці згідно ст.149 КЗпП України. У грудні 2015 р. позивачкою було направлено листа на адресу відповідача з вимогою щодо здійснення погашення заборгованості із заробітної плати та надання копій документів та довідок, однак до теперішнього часу розрахунку вона не отримала. 23.09.2016 р. до суду від ТОВ «Південьрембудсервіс» надійшло заперечення проти позову, в якому зазначено, що відповідач позов не визнає в повному обсязі, оскільки вимоги позивача є незаконними та необґрунтованими. Так, відповідно до трудової книжки позивачка 19.08.2011 р. була звільнена із займаної посади на підприємстві ТОВ «Ременергосервіс» на підставі п.1 ст.36 КЗпП України за згодою сторін. 23.08.2011 р. позивачку було прийнято на роботу до ТОВ «Південьрембудсервіс» на посаду економіста. В той же день позивачкою була подана заява про надання відпустки по догляду за дитиною до досягнення трьохрічного віку з 23.08.2011 по 20.06.2014 р. Після закінчення відпустки відповідачка працювала у ТОВ «Південьрембудсервіс» до 10.11.2014 р. Згідно наказу № 10 від 10.11.2014 р. [PERSON] за її заявою надано відпустку без збереження заробітної плати на період з 10.11.2014 р. по 31.12.2014 р. Після закінчення наданої відпустки, тобто 01.01.2015 р. [PERSON] на робоче місце за адресою: м. Запоріжжя, пр. Леніна, буд.216, к.39, не зявилась, оскільки окреме місце роботи відмінне від місцезнаходження підприємства їй не визначалось, свої трудові обовязки не виконує. На підставі цього її робочий час не табелюється і заробітна плата не нараховується, пояснень щодо причин своєї неявки на робоче місце [PERSON] не надала. На підставі викладеного просить суд в задоволені позовних вимог [PERSON] щодо стягнення з ТОВ «Південьрембудсервіс» заборгованості по заробітній платі відмовити в повному обсязі. Також судом встановлено, що відповідно до наказу № ЮгР0000Пр11-40 від 22 серпня 2011 року [PERSON] з 23.08.2011 р. була прийнята до ТОВ «Південьрембудсервіс» за умовами контракту на посаду економіста, з 40- годинною тривалістю робочого тижня та окладом у 1250,00 грн. Згідно наказу № 1/д від 23.08.2011 р. [PERSON] надана відпустка по догляду за дитиною до досягнення 3-х річного віку у період з 23 серпня 2011 р. по 20 червня 2014 р. Згідно наказу № 10 від 10.11.2014 р. [PERSON] надано відпустку без збереження заробітної плати терміном з 10 листопада 2014 року по 31 грудня 2014 року, тобто на 51 календарний день. Факт перебування у вказаний період часу у відпустці по догляду за дитиною та у відпустці без збереження заробітної плати підтверджено позивачем в судовому засіданні. Також судом встановлено, що згідно табелів обліку використання робочого часу ТОВ «Південьрембудсервіс» [PERSON] у період з 01.01.2015 року по 31.12.2015 року зазначено відпустка без збереження заробітної плати за згодою сторін, а у період з 01.01.2016 р. по 31.08.2016 р. зазначено прогули. Відповідно до\~ст.115 КЗпП України\~заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.\~\~У разі, коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні.\~\~Розмір заробітної плати за першу половину місяця визначається колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не менше оплати за фактично відпрацьований час з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) працівника. Відповідно до довідки № 4/05 від 23.05.2016 р., наданої ТОВ «Південьрембудсервіс», [PERSON] з 23.08.2011 р. та по теперішній час працює на підприємстві, однак з 01.01.2015 р. не табелюється в звязку з неявкою на роботу з невідомих причин, а також станом на 23.05.2016 р. заборгованість по заробітній платі перед [PERSON] у підприємства ТОВ «Південьрембудсервіс» не має. Статтею 1 Закону України «Про оплату праці»\~встановлено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства. Відповідно до\~ст.2 Закону України «Про оплату праці» основна заробітна плата це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата. Це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Відповідно до ч.4 ст.10 Цивільного процесуального кодексу України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. В силу принципу змагальності сторони та інші особи, які беруть участь у справі, з метою досягнення рішення на свою користь, зобов'язані повідомити суду істотні для справи обставини, надати суду докази, які підтверджують або спростовують ці факти, а також вчиняти процесуальні дії, спрямовані на те, щоб переконати суд у необхідності постановлення бажаного для них рішення. Доказів на підтвердження наявності заборгованості у період з листопада 2014 р. по серпень 2015 р. в розмірі 12180,00 гр., у період з вересня 2015 р. по квітень 2016 р. у розмірі 11024,00 гр., а також у період з травня 2016 р. по червень 2016 р. у розмірі 2900,00 гр., та на спростування вищенаведених доказів, наданих відповідачем, позивач суду не надав. На підтвердження позовних вимог позивачем надано 2 експрес-накладні від 02.09.2014 року та 21.08.2015 року про направлення приватній особі [PERSON] відправлень «Новою поштою» (а.с.11-12). Суд не бере до уваги вказані документи як докази, оскільки зі вказаних документів не надається можливим встановити, які саме речі чи документи були направлені вищевказаному одержувачу, крім того, як вбачається з накладних, відправлення здійснено на імя приватної особи, а не відповідача. Також на підтвердження позовних вимог позивачем надано список працівників з ремонту бл.№ 8 (а.с.9), який суд не бере до уваги, так як вказаний список не містить відомостей щодо особи, яка його склала, підпису повноважної особи, не містить відомостей про виконання вказаними у списку особами роботи у відповідача, тобто вказаний документ не являється належним та допустимим доказом. Надана позивачем копія листа від 09.10.2015 року на ім.»я головного інженера Криворізької ТЕС ПАТ «ДТЕК Дніпроенерго» (а.с.10) також не підтверджує доводи позивача, тому суд не бере до уваги вказаний документ. Суд також критично оцінює надані позивачем наступні докази листи відповідачу про проведення з нею розрахунку та надання довідок, лист відповідача про надання позивачем письмових пояснень щодо відсутності на робочому місці з 01.09.2015 року, оскільки вказані документи не підтверджують факт роботи позивача у відповідача в період, зазначений в позові. Суд також критично оцінює накази №№ 9/07УВ та 11 і не бере їх до уваги, оскільки вказані накази не оформлені у відповідності до чинного законодавства. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, оскільки, обставини, які викладені в позові, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. У відповідності до положень ст.88 ЦПК України витрати по справі суд вважає за необхідне віднести за рахунок держави.

Outcome: dismissed