Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-02 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить, уточнивши позовні вимоги, стягнути з відповідача [PERSON] в її користь кошти в розмірі вартості Ѕ частки речей домашнього вжитку в розмірі 24700 грн; стягнути з відповідача в її користь кошти в розмірі Ѕ частки автомобіля марки «Hyundai sonata», д.н.з. [NUMBER] , № кузова [NUMBER] , 2010 року випуску, об`єм двигуна 2359 см.куб., згідно висновку експерта, в цінах на момент незаконного відчуження 04.12.2013, із врахуванням інфляційних втрат та 3% річних в розмірі 245040,22 грн. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 05.06.2012 вона уклала шлюб з [PERSON] Зазначає, що це повторна реєстрація шлюбу. Попередня відбулась 24.04.2010 і такий шлюб було розірвано 13.10.2011. Оскільки відносини між ними погіршились, 26.06.2014 вона разом із їхньою донькою змушена була переїхати проживати на іншу квартиру, внаслідок чого змогла забрати лише дитячі речі та речі першої необхідності. За час перебування з відповідачем у шлюбі (двічі) у період з 24.04.2010 по 26.06.2014 ними було придбано відповідне майно: меблі, речі кухонного побуту, речі для організації бізнесу, побутова техніка, речі інтер`єру та інше, на загальну суму 49400 грн. Вважає, що підлягає стягненню з відповідача в її користь Ѕ вартості речей домашнього вжитку, тобто, в розмірі 24700 грн, оскільки відповідачем у запереченні від 29.07.2014 частково підтверджено, а частково не заперечено обставини щодо їх вартості та наявності. Звертаючись до суду із позовною заявою про поділ спільного майна подружжя, вона дізналась, що їх спільний автомобіль марки «Hyundai sonata», придбаний за кредитні кошти (на час подання позову 14.07.2014 кредит повністю погашено), відповідач без її згоди перереєстрував на свого батька [PERSON] . В уточнених позовних вимогах зазначає, що вказаний автомобіль рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 07.05.2015 у справі №442/9344/14 визнаний спільною сумісною власністю сторін. Рішення набуло законної сили. Таким чином, вказана обставина не підлягає доказуванню, як факт його незаконного відчуження відповідачем. Водночас, 20.08.2015 ухвалою суду у згаданій справі було скасовано заходи забезпечення позову, вжиті судом 18.12.2014 у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання правочину недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння. Як наслідок, спірний автомобіль було незаконно відчужено [PERSON] на користь третьої особи. Відтак виконання вищевказаного рішення суду стало неможливим, оскільки 04.12.2013 транспортний засіб перереєстровано на [PERSON] , який 29.08.2015 переоформив автомобіль на [PERSON] , а та в свою чергу 20.10.2015 передала його [PERSON] . Таким чином, вважає, що виділення їй (позивачу) Ѕ частки автомобіля «Hyundai sonata» не призведе до відновлення її порушених прав. Оскільки дане майно 04.12.2013 було незаконно відчужено відповідачем, єдиним можливим способом відновлення її порушених прав вбачається виключно стягнення з відповідача коштів у якості компенсації вартості Ѕ частки спірного автомобіля, виходячи із вартості на момент його відчуження. Згідно висновку експерта від 18.03.2019, така становить, із врахуванням попередніх відновлювальних ремонтів, 176031 грн. При цьому, позивач зазначає, що на момент незаконного відчуження транспортного засобу (04.12.2013) його вартість складала не просто 176031 грн., а 22023 долари США згідно курсу НБУ станом на вказану дату. Посилаючись на ЗУ «Про індексацію грошових доходів населення», позивач вважає, що у неї виникло право включити в суму позову розмір економічних санкцій (3% річних та інфляційних нарахувань). Вартість, визначена експертом, не лише зазнала інфляційного зменшення (виходячи із цін 2013 року), а й на таку слід нарахувати 3 % річних, оскільки відповідач впродовж всього цього часу (2013 2019 роки) мав можливість користуватись її коштами. Таким чином, позивач зазначає, що інфляційні збитки в цінах на момент незаконного відчуження 04.12.2013, виходячи із суми 176031 грн, становлять 285416,66 грн, а 3% річних за даний період становлять 28632,77 грн. Тобто, із врахуванням індексу інфляції та 3% річних, сума вартості спірного автомобіля, яка підлягає стягненню, на думку позивача, становить (176031 + 285416,66 + 28632,77) : 2 = 245040,22 грн. У судове засідання позивач [PERSON] та її представник адвокат Репецький В.В. не з`явились, попередньо подавши заяву про розгляд справи без їхньої участі, підтримавши уточнені позовні вимоги. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат Шемеляк Г.Т. в судове засідання не з`явились, подавши заяву про розгляд справи у їх відсутності. 28.05.2019 на адресу суду надійшов відзив на уточнені позовні вимоги, в якому представник відповідача просить відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] Вказує на те, що сторони перебували у шлюбі в період з 24.04.2010 по 13.10.2011 та з 05.06.2012 по 16.09.2014. Згідно кредитного договору від 28.04.2011, в період першого шлюбу, відповідач отримав кредит в розмірі 207746 грн. для придбання спірного автомобіля. Вказаний автомобіль придбаний частково за особисті кошти відповідача [PERSON] у сумі 89034 грн., набуті ним до укладення першого шлюбу. Після розірвання вказаного шлюбу, позивачка не мала жодних претензій майнового характеру щодо поділу майна подружжя. Остання ніде не працювала, а відповідач є приватним підприємцем. Перебуваючи у шлюбі (вперше), а також після його розірвання, він сплачував вищезгаданий кредит. Зокрема, з 10.11.2011 по 10.05.2012 за придбаний автомобіль ним внесено особисті кошти на погашення кредиту в розмірі 51900 грн., що складає 17 відсотків вартості автомобіля. Вважає, що позивачка може претендувати на Ѕ частину грошових коштів (поділу підлягає 83% вартості), отриманих від продажу автомобіля, тобто, 105210 грн / 2 = 52705 грн. Перебуваючи з позивачкою у другому шлюбі, відповідач відчужив спірний транспортний засіб [PERSON] на підставі довідки-рахунку від 03.12.2013; між останніми було укладено договір купівлі продажу автомобіля на суму 127000 грн. Кошти, виручені від продажу, скеровані на погашення згаданого кредиту, оскільки такий діяв до 28.04.2014. Зазначає, що представник відповідача безпідставно визначає вартість спірного майна згідно висновку експерта, оскільки визначення вартості автомобіля було здійснено після його відчуження без огляду такого. Також вважає, що безпідставно нараховані інфляційні збитки та 3% річних, так як відповідач не є боржником перед позивачкою та на даний час не має перед нею грошових зобов`язань. Щодо вимог про компенсацію вартості речей домашнього вжитку, то такі заперечує, оскільки позивачем не надано жодних доказів на підтвердження придання таких сторонами за час перебування у шлюбі. Представником позивача 19.06.2019 подано відповідь на відзив, у якій вказує на безпідставність доводів відповідача. Зокрема, посилається на встановлення рішенням суду того факту, що спірний автомобіль є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та вибув з володіння [PERSON] поза її волею. Висновок автотоварознавчої експертизи відповідає встановленим вимогам закону. Натомість, представник відповідача на спростування доводів експерта покликається на договір купівлі продажу, який рішенням суду від 07.05.2015 визнано недійсним. Оскільки спірний автомобіль незаконно відчужено, вважає, що єдиним можливим способом відновлення порушених прав позивача є стягнення з відповідача коштів у якості компенсації вартості (на момент відчуження) Ѕ частки автомобіля. Також вказує на те, що відшкодування заподіяної злочином майнової та моральної шкоди є грошовим зобов`язанням, що є наслідком пред`явлення вимоги про стягнення економічних санкцій у виді 3% річних та інфляційних нарахувань, зважаючи на те, що відповідач мав можливість користуватись чужими (позивача) коштами. Беручи до уваги вищенаведене, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги слід задоволити частково з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 24.04.2010 по 13.10.2011 та з 05.06.2012 по 16.09.2014, що не оспорюється сторонами та стверджується, зокрема, свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 13.10.2011, копіями паспортів [PERSON] та [PERSON] серії [NUMBER] та серії [NUMBER] відповідно, з відмітками про сімейний стан. У період перебування у шлюбі, зареєстрованому 24.04.2010, придбано автомобіль марки «Hyundai sonata», № кузова [NUMBER] , 2010 року випуску, згідно договору №220401 купівлі-продажу автомобіля з використанням банківського кредиту, укладеного 22.04.2011 між ТзОВ «Автодіо» та [PERSON] . Згідно кредитного договору №2419-002/11Р, укладеного 22.04.2011 між ПАТ КБ «Правекс- Банк» та [PERSON] , з метою своєчасної оплати вартості автомобіля, що купується за договором №220401, банк надав позичальнику (відповідачу) кредит в національній валюті на загальну суму 207746 грн строком до 28.04.2014 зі сплатою 17 % річних. Як вбачається з ухвали Апеляційного суду Львівської області від 18.11.2015 у справі №442/9344/14, рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 07.05.2015 залишено без змін. Вказаним рішенням визнано недійсним договір купівлі продажу, укладений на підставі довідки-рахунку від 03.12.2013, №10087 між [PERSON] та [PERSON] щодо автомобіля марки «Hyundai sonata», д.н.з. [NUMBER] , № кузова [NUMBER] ; скасовано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, видане [PERSON] ; витребувано з чужого незаконного володіння [PERSON] автомобіля «Hyundai sonata», д.н.з. [NUMBER] , № кузова [NUMBER] . Судом у зазначеній справі, зокрема, встановлено, що зазначений автомобіль є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Отже, рішенням суду, яке набрало законної сили, стверджується той факт, що спірний автомобіль набутий сторонами за час шлюбу, а тому є об`єктом їх спільної сумісної власності. Водночас, вищевказаним рішенням встановлено, що відповідач [PERSON] продав спірний транспортний засіб своєму батькові [PERSON] на підставі довідки-рахунку від 03.12.2013 №100876 і 04.12.2013 такий зареєстровано за останнім. Однак, дружина [PERSON] згоди на відчуження автомобіля не надавала. Положеннями частини 4 ст.82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Поряд з тим, з матеріалів справи вбачається, що виконання рішення Дрогобицького міськрайонного суду від 07.05.2015 у справі №442/9344/14 видалось неможливим (повідомлення Регіонального сервісного центру у Львівській області за №31/13-С-63 від 25.11.2016), оскільки 04.12.2013 автомобіль «Hyundai sonata», д.н.з. [NUMBER] , був перереєстрований на [PERSON] ; 27.08.2015 - знятий з обліку і 29.08.2015 зареєстрований на [PERSON] ; 08.09.2015 вказаний автомобіль був знятий з обліку і 20.10.2015 зареєстрований на [PERSON] , видано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу. Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з частиною третьою статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України). Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 03.07.2019 (справа №554/8023/15-ц, провадження №14-130цс19) зазначає, що у випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Згідно із статтею 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Отже, оскільки під час проживання [PERSON] та [PERSON] у шлюбі придбано спірний транспортний засіб і такий є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зважаючи на те, що відповідач 04 грудня 2013 року відчужив зазначений автомобіль без відома та згоди позивачки, з [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути вартість 1/2 частки його ринкової вартості на момент продажу (з врахуванням попередніх відновлювальних ремонтів), проте, за мінусом 51900 грн. особистих коштів відповідача. З приводу останнього також слід зазначити, що згідно висновку судової автотоварознавчої експертизи №5367 від 18.03.2019, ринкова вартість автомобіля «Hyundai sonata», д.н.з. [NUMBER] , № кузова [NUMBER] , з врахуванням попередніх відновлювальних ремонтів, в цінах станом на момент відчуження 04.12.2013, становить 176031,00 грн. При цьому, експертом взято до уваги акт огляду транспортного засобу від 07.12.2011 СК «Провідна», акт направлення на СТО від 01.04.2013 СК «АХА Страхування» та розрахунки вартості ремонту пошкоджень автомобіля. Судом встановлено, що спірний транспортний засіб 05.12.2011 отримав механічні пошкодження, що стверджується письмовими доказами справи. Відтак позивачем підставно пред`явлено вимогу про стягнення з відповідача вартості Ѕ частки спірного автомобіля, виходячи з ціни, в яку експертом враховано попередні відновлювальні ремонти. Водночас, на переконання суду, від вищевказаної вартості (ціни) спірного майна необхідно відмінусувати особисті кошти відповідача, сплачені останнім на погашення кредиту, отриманого для придбання цього майна. У даному випадку суд бере до уваги копії квитанцій (від 07.03.2012, від 10.02.2012, від 10.01.2012, від 09.12.2011, від 10.11.2011, від 10.05.2012, від 10.04.2012), надані стороною відповідача. Як зазначалось вище, між ПАТ КБ «Правекс - Банк» та [PERSON] 22.04.2011 було укладено кредитний договір №2419-002/11Р, з метою своєчасної оплати вартості автомобіля, купленого за договором №220401. Вказаними доказами (квитанціями) стверджується той факт, що [PERSON] сплачено кошти на загальну суму 51900,00 грн в рахунок оплати заборгованості за кредитом згідно з договором №2419-002/11Р від 28.04.2011, саме в період, коли сторони не перебували у шлюбі (перший шлюб розірвано 13.10.2011, а другий - укладено 05.06.2012), а також до моменту відчуження транспортного засобу. Відтак відсутні підстави стверджувати, що сплачені в період з 10.11.2011 по 10.05.2012 відповідачем на погашення кредиту, використаного для придбання спірного автомобіля, гроші були об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Під час розгляду справи судом не здобуто доказів протилежного і такі не надані сторонами. Натомість, згідно матеріалів справи, [PERSON] з 06.09.2006 зареєстрований як фізична особа підприємець, що вказує на можливість отримання останнім власного доходу. Таким чином, виходячи з ринкової вартості спірного автомобіля «Hyundai sonata», з врахуванням попередніх відновлювальних ремонтів, в цінах станом на момент відчуження 04.12.2013, що становить 176031,00 грн., з відповідача слід стягнути в користь позивачки вартість Ѕ частки спільного сумісного майна подружжя (автомобіля «Hyundai sonata»), за мінусом 51900 грн. особистих коштів відповідача, сплачених останнім після розірвання першого шлюбу та до укладення другого на погашення кредиту, використаного для придбання даного автомобіля, тобто, (176031,00 51900,00) / 2 = 62065,50 грн. Підстави стягнення з відповідача в користь позивача інфляційних збитків та 3% річних, сторона позивача обґрунтовувала, зокрема, тим, що вартість спірного автомобіля, визначена експертом, не лише зазнала інфляційного зменшення (виходячи із цін 2013 року), а й на таку слід нарахувати 3 % річних, оскільки відповідач впродовж всього цього часу (2013 2019 роки) мав можливість користуватись її коштами. Також вказує на те, що відшкодування заподіяної злочином майнової та моральної шкоди є грошовим зобов`язанням, що є наслідком пред`явлення вимоги про стягнення економічних санкцій у виді 3% річних та інфляційних нарахувань. Таким чином, позивач зазначає, що інфляційні збитки в цінах на момент незаконного відчуження 04.12.2013, виходячи із суми 176031 грн, становлять 285416,66 грн, а 3% річних за даний період становлять 28632,77 грн. Згідно із ч.2 ст.625 ЦК боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно із ч.2 ст.509 ЦК зобов`язання виникають з підстав, установлених у ст.11 цього кодексу. Відповідно до ч.2 ст.11 ЦК підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти. Завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим. За змістом ст.ст. 524, 533 - 535 і 625 ЦК, грошовим є зобов`язання, виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника щодо такої сплати. Слід зазначити, що такий висновок зробив Верховний Суд у постанові 21 листопада 2018 року (справа №750/5104/17). Водночас суд бере до уваги висновки Верховного Суду, викладені у постанові 16 травня 2018 року (справа №686/21962/15-ц, провадження №14-16цс18). Оскільки до ухвалення рішення у даній справі у відповідача не було обов`язку сплатити гроші на користь позивачки, а відтак і не було перед останньою грошового зобов`язання, позовні вимоги в частині стягнення інфляційних збитків та 3% річних не можуть підлягати задоволенню. Положеннями ст.625 ЦК України визначено обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, у разі прострочення останнім виконання грошового зобов`язання. За відсутності у відповідача грошового зобов`язання перед позивачем, відсутній і борг, в тому числі прострочений, на який би можна було нарахувати індекс інфляції та 3% річних. Разом з\~тим,\~суд,\~даючи оцінку\~зібраним і\~дослідженим під\~час розгляду\~справи доказам,\~дійшов висновку,\~що вимога\~позивача про\~стягнення з\~відповідача [PERSON] \~в її\~користь вартості\~Ѕ частки\~речей домашнього\~вжитку в\~розмірі 24700\~грн,\~не підлягає\~задоволенню у\~зв`язку з\~їх недоведеністю.\~Обґрунтовуючи позовні\~вимоги в\~цій частині,\~позивач зазначила,\~що за\~час перебування\~з відповідачем\~у шлюбі\~ними були\~придбані меблі,\~речі кухонного\~побуту,\~речі для\~організації бізнесу,\~побутова техніка,\~речі інтер`єру\~та інше,\~на загальну\~суму 49400\~грн. Позивач зазначає ціну речей, не надавши на підтвердження такої відповідних письмових доказів (наприклад, експертної оцінки), що унеможливлює встановити їх дійсну вартість. У той же час, позивач просить стягнути з відповідача вартість Ѕ частки цих речей. Водночас, деякі речі у позові [PERSON] неможливо ідентифікувати за відсутності у позовних вимогах їх ознак. У даному випадку, відсутність відповідної і належної інформації про спірні речі (як наприклад, мультиварка - 1000 грн., сушка 200 грн), а також неподання позивачем належних та допустимих письмових доказів на підтвердження викладеного у позові (в тому числі, щодо необхідності саме стягнення половини вартості спірних речей у якості компенсації), свідчить, на переконання суду, про недоведеність позовних вимог. Як вбачається з квитанції №49 від 07.12.2018, позивачем [PERSON] сплачено 4004 грн. (отримувач Львівський НДІ) за проведення судової автотоварознавчої експертизи. А тому, понесені останньою судові витрати на проведення експертизи слід стягнути в її користь з відповідача [PERSON] .

Outcome: dismissed