Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-02 00:00:00

позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, збільшивши позовні вимоги, просить зобов`язати ЛРА ЛМР укласти з [PERSON] договір найму житлового приміщення [ADDRESS] замість [PERSON] , померлої [INFO] , визнати [PERSON] членом сім`ї [PERSON] ЛРА ЛМР звернулась до [PERSON] із зустрічною позовною заявою, просить виселити [PERSON] , [INFO] , із незаконно зайнятого жилого приміщення - квартири [ADDRESS] . Ухвалою від 05.04.2019 постановлено позовну заяву [PERSON] прийняти до розгляду та відкрити провадження у справі, розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження, призначити судове засідання для розгляду справи по суті 13 травня 2019 року. 13.05.2019 через канцелярію суду представник відповідача ЛРА ЛМР Соколовська О.І. подала зустрічну позовну заяву Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради до [PERSON] , третя особа Львівська міська рада, про виселення із незаконно зайнятого жилого приміщення. Просить веселити [PERSON] , [INFO] із незаконно зайнятого жилого приміщення - квартири [ADDRESS] . В судовому засіданні 13.05.2019 представник відповідача просила прийняти зустрічний позов до спільного розгляду з первісним, проти чого позивач та її представник не заперечили, а тому ухвалою суду, постановленою не виходячи до нарадчої кімнати, зустрічну позовну заяву Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради до [PERSON] , третя особа Львівська міська рада, про виселення із незаконно зайнятого жилого приміщення прийнято до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] до Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради, третя особа: Львівське комунальне підприємство «Дім» про зобов`язання до вчинення дій, вимоги за зустрічним позовом об`єднано в одне провадження з первісним позовом. Ухвалою судового засідання від 13.05.2019 постановлено перейти до розгляду справи за первісним позовом [PERSON] до Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради, третя особа: Львівське комунальне підприємство «Дім», про зобов`язання до вчинення дій, об`єднаної в одне провадження із зустрічним позовом Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради до [PERSON] , третя особа Львівська міська рада, про виселення із незаконно зайнятого жилого приміщення, за правилами загального позовного провадження; призначити підготовче засідання 12 червня 2019 року. 17.05.2019 через канцелярію суду [PERSON] подала позовну заяву в порядку ст.49 ЦПК України, в якій просить визнати її членом сім`ї [PERSON] Ухвалою підготовчого засідання від 12.06.2019 постановлено прийняти до розгляду заяву [PERSON] про збільшення позовних вимог. Крім цього, в підготовчому судовому засіданні оголошено перерву до 08.07.2019. Ухвалою підготовчого засідання від 08.07.2019 постановлено викликати в судове засідання для допиту свідків, вказаних у заяві [PERSON] від 14.06.2019, закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті на 08.08.2019. В судовому засіданні 08.08.2019 допитано свідків [PERSON] , [PERSON] та ухвалою суду, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, в судовому засіданні оголошено перерву до 03.10.2019. [PERSON] позовні вимоги мотивує тим, що її рідна тітка [PERSON] 14.12.1976 одержала ордер [NUMBER] на одну особу на право зайняття однокімнатної житлової квартири [ADDRESS] , який було видано на підставі рішення виконкому Червоноармійської районної Ради депутатів трудящих від 26 жовтня 1976 року №803. 05.10.1981 тітка прописала позивача у цій квартирі та дозволила у ній проживати. [INFO] тітка у віці 51 року несподівано померла, а позивач залишилась проживати у квартирі сама, оплачуючи квартплату та усі комунальні послуги, що підтверджується квитанціями про оплату житлово-комунальних послуг із вказівкою особового рахунку на її ім`я. З часом було змінено і особовий рахунок на її ім`я, а також укладено договори на її ім`я як основного і єдиного квартиронаймача, які дійсні і на даний час. Маючи намір приватизувати квартиру [ADDRESS] , позивач звернулась із відповідною заявою до відповідача, у задоволенні якої їй було відмовлено з тих підстав, що вона, як племінниця, не є членом сім`ї наймача. З 05.10.1981 позивач фактично маю статус наймача квартири [ADDRESS] , що підтверджується рядом документів, а саме: довідкою про склад сім`ї, квитанціями про квартплату, технічним паспортом виданим на її ім`я, договорами, а тому, як особа, що виконує обов`язки наймача квартири та сплачує комунальні послуги, просить суд зобов`язати відповідача укласти з нею договір найму житлового приміщення [ADDRESS] . Крім цього, оскільки ЛРА ЛМР не визнає позивача членом сім`ї [PERSON] , у зв`язку з чим пред`явила зустрічний позов про виселення позивача, просить суд визнати позивача членом сім`ї [PERSON] , яка померла [INFO] , оскільки остання була рідною сестрою матері позивача, що підтверджується свідоцтвом про народження [PERSON] , та витягами з Державного реєстру актів цивільного стану про народження та про шлюб. У 1979 році, відразу після закінчення школи, позивач переїхала проживати до тітки, яка не була одружена та не мала своїх дітей. 05.10.1981 тітка прописала позивача у цій квартирі, вони вели спільне господарство, жили в злагоді та розумінні, усі витрати по обслуговуванню квартири несли спільно, робили поточний ремонт, оплачували платежі, тобто жили однією сім`єю. У 1990 році тітка захворіла, тому позивач виконувала усі обов`язки по догляду за нею, а також по оплаті всіх витрат, пов`язаних з користуванням квартирою. Після поховання [PERSON] позивач залишилась сама проживати у цій квартирі. Оскільки відповідно до ч.2 ст.64 ЖК УРСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство, тому просить позовні вимоги в цій частині також задовольнити. ЛРА ЛМР позовні вимоги за зустрічною позовною заявою мотивує тим, що будинок [ADDRESS] є п`ятиповерховим та 60-ти квартирним, перебуває на обслуговуванні ЛКП «Дім». Квартира № 54 у вказаному будинку належить до комунальної власності та складається з однієї житлової кімнати площею 15,1 кв.м. і вигод. Основним наймачем зазначеної квартири була [PERSON] на підставі ордеру № 196 від 14.12.1976, виданого виконавчим комітетом Червоноармійської районної ради депутатів трудящих, сім`я якої складалася з однієї особи. Відповідно до довідки ЛКП «Дім» з місця проживання, про склад сім`ї та прописку від 30.01.2019, в квартирі [ADDRESS] зареєстрована [PERSON] , без зазначення статусу родинних відносин. Із положення ст. 58 ЖК УРСР вбачається, що єдиною підставою для вселення у вільне жиле приміщення є ордер. На підставі ордера на жиле приміщення укладається в письмовій формі договір найму житлового приміщення (ст. 61 ЖК УРСР). Відповідно до ст. 61 ЖК УРСР, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі лише на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Відповідно до ст. 65 ЖК УРСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Однак, [PERSON] - наймач, за життя до ЛКП «Дім» із заявою про вселення [PERSON] не зверталась. 22.12.2018 [PERSON] звернулася в ЛРА ЛМР із заявою про зміну договору найму житлового приміщення на [ADDRESS] . Листом №33-172 від 23.01.2019 заявнику було запропоновано представити документи, які б підтверджували родинний зв`язок з [PERSON] , основним квартиронаймачем. 30.01.2019 [PERSON] повторно звернулася в ЛРА ЛМР з аналогічним зверненням. Листом № 33-580 від 28.02.2019 заявнику роз`яснено зміст ст. 64 ЖК УРСР. Відповідно до ст. 106 ЖК УРСР право на зміну договору найму жилого приміщення у разі смерті наймача належить будь-якому членові сім`ї наймача, в той час як [PERSON] не була членом сім`ї наймача [PERSON] . Оскільки відповідно до ч.3 ст.116 ЖК УРСР осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення, просить виселити [PERSON] , із незаконно зайнятого жилого приміщення - квартири [ADDRESS] , а в задоволенні первісного позову - відмовити. 17.05.2019 [PERSON] подала відзив на зустрічну позовну заяву, у задоволенні якої просить відмовити, оскільки ЛРА ЛМР звернулася до суду з пропуском позовної давності так як з часу смерті тітки позивача пройшло повних 28 років. Крім цього, законність проживання [PERSON] у вказаній квартирі підтверджується пропискою та квитанціями про оплату квартплати, комунальних платежів починаючи з 1990 року. Жодного разу не було заборгованості. Усі договори та рахунки оформленні на її ім`я. Тривалість її постійного законного проживання з часу прописки з 02.10.1981 становить 37 років, тому посилання ЛРА ЛМР на незаконність проживання [PERSON] є безпідставними, а позовні вимоги про її виселення - такими, що не підлягають до задоволення. В судовому засіданні [PERSON] та її представник позовні вимоги за первісним позовом та заявою про збільшення позовних вимог підтримали, з підстав викладених у них. В задоволенні зустрічного позову просили відмовити. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги за зустрічним позовом підтримала, проти задоволення первісного позову заперечила. Додатково зазначила, що ЛРА ЛМР дізналася про проживання [PERSON] у квартирі [ADDRESS] лише у 2018 році, коли остання звернулася із заявою про зміну договору найму житлового приміщення, а тому зустрічна позовна заява пред`явлена в межах позовної давності. Представники третіх осіб на розгляд справи не з`явилися, про дату час та місце судового засідання повідомлені належним чином, причин неявки суду не повідомили, правом на подання пояснень не скористалися. Заслухавши пояснення сторін, покази свідків, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши повно і всебічно всі обставини справи та оцінивши в сукупності зібрані у справі докази, суд встановив наступне. Позивач [PERSON] з 05.10.1981 по даний час зареєстрована та проживає у квартирі [ADDRESS] , що підтверджується довідкою з місця проживання про склад сім`ї і прописки (а.с.7). В судовому засіданні сторонами визнано, а також підтверджується матеріалами справи, що [PERSON] вселена у вказану квартиру на підставі ордеру [NUMBER] від 14.12.1976, виданого на підставі рішення виконкому Червоноармійської районної Ради депутатів трудящих від 26 жовтня 1976 року №803 (а.с.4, 106). Судом встановлено, що [PERSON] , яка померла [INFO] , була рідною сестрою матері позивача та відповідно тіткою позивача [PERSON] (а.с.11, 12, 13,14, 15). Відповідно до ст.65 ЖК УРСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. При цьому, відповідно до ч.2 ст.64 ЖК УРСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Як вбачається з роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих у п.9 Постанови від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили, що позивач після закінчення школи в селі переїхала проживати до тітки [PERSON] , а з 1981 року остання зареєструвала її у квартирі, з цього часу вони проживали разом, вели спільне господарство та бюджет. [PERSON] своєї сім`ї не мала, тому ставилась до [PERSON] як до дочки. Коли у 1990 році [PERSON] захворіла позивач займалася її доглядом, а після смерті - похованням. Наведене дає підстави вважати встановленим, що [PERSON] вселилася у квартиру [ADDRESS] зі згоди [PERSON] , яка була єдиним квартиронаймачем, чоловіка та дітей не мала, позивач з 1981 року зареєстрована у вказаній квартирі разом з [PERSON] , вела з останньою спільне господарство, доглядала її та на даний час продовжує проживати у вказаній квартирі. З урахуванням вищевказаного, суд приходить до висновку, що позивач [PERSON] була членом сім`ї [PERSON] в розумінні ст.64 ЖК УРСР, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають до задоволення. Разом з тим, суд вважає такими, що не підлягають до задоволення позовні вимоги [PERSON] в частині зобов`язання ЛРА ЛМР укласти з [PERSON] договір найму житлового приміщення [ADDRESS] замість [PERSON] , померлої [INFO] , виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до змісту положень ст.11, 15 ЦК України цивільні права і обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України та такий не містить такого способу захисту цивільних прав, як зобов`язання укласти договір. Згідно зі ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Разом з тим, згідно зі ст.627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Звертаючись до суду із вимогою про зобов`язання відповідача укласти договір, позивачем не враховано, що такий спосіб захисту суперечить закону, оскільки порушує таку засаду цивільного законодавства як свобода договору. Крім цього, позивачем не зазначено змісту договору, тобто умов, на яких такий повинен бути укладеним, що позбавляє суд можливості перевірити їх відповідність вимогам законодавства. Разом з тим, відповідно до ч.1, 2 ст.106 ЖК УРСР, на які власне і посилається позивач у позовній заяві, повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім`ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку. Враховуючи зміст права, за захистом якого звернулася позивач, суд вважає, що ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права, були б вимоги про визнання позивача наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача, а не зобов`язання відповідача укласти договір. Також суд вважає необґрунтованими позовні вимоги ЛРА ЛМР за зустрічним позовом про виселення [PERSON] , [INFO] із незаконно зайнятого жилого приміщення - квартири [ADDRESS] , виходячи з наступного. Відповідно до ч.3 ст.116 ЖК УРСР, на яку посилається ЛРА ЛМР при зверненні із зустрічною позовною заявою, осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Разом з тим, як зазначалося вище судом встановлено, що позивач була вселена у квартиру [ADDRESS] зі згоди [PERSON] , яка була єдиним квартиронаймачем, а тому відсутні підстави стверджувати, що вселення [PERSON] є самоправним, оскільки такі доводи не підтверджені зібраними у справі доказами. Крім цього, згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України»). Європейський суд з прав людини зауважив, що концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України»). Обґрунтування пропорційності виселення Європейський суд з прав людини вважає обов`язковою умовою належного застосування статті 8 Конвенції (рішення від 14 грудня 2017 року у справі «Дакус проти України»). В ході розгляду справи судом встановлено, що [PERSON] з 05.10.1981, тобто більше тридцяти років зареєстрована та проживає у квартирі [ADDRESS] (а.с.7), іншим житлом, придатним для проживання не володіє, що підтвердили допитані в судовому засіданні свідки, саме з [PERSON] ще за життя [PERSON] було укладено договір на подачу до квартири [ADDRESS] води з комунального водопроводу та приймання стічних вод до комунальної каналізаційної мережі від 23.12.1996 (а.с.22), а після смерті останньої також договори про користування електричною енергією (а.с.23-25), про надання послуг з газопостачання (а.с.25-26), про надання населенню послуг з газопостачання (а.с.27-28), складено акт реєстрації лічильників (а.с.21), саме [PERSON] оплачує комунальні послуги (а.с.20). В той же час ЛРА ЛМР не аргументувала ні мету, яку вона переслідує, подавши позов про виселення [PERSON] , ні співрозмірність такого виселення відповідній меті, а тому обґрунтовані сумніви викликає пропорційність мети виселення відповідача без надання їй іншого житлового приміщення. Безпідставними є й посилання ЛРА ЛМР на те, що [PERSON] не була членом сім`ї [PERSON] , оскільки вказана обставина встановлена в ході судового розгляду, про що зазначено вище. З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги за зустрічною позовною заявою задоволенню не підлягають. Крім цього, у відповідності до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України пропорційно до розміру задоволених позовних вимог з ЛРА ЛМР на користь [PERSON] слід стягнути 768 грн. 40 коп. судового збору.

Outcome: partial